For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT
Jeg blir vanligvis så opprørt
når Meg redigerer diktene mine.
Hun er elendig.
Fortell dem hva du mener med det.
Det jeg mener er at Meg er poesilærer,
så hun er flink til å skrive og redigere.
Så Meg kutter ned på diktene mine.
Så gråter jeg og blir sint på grunn av det hun sier ikke er bra.
Og dagen etter innser jeg at hun hadde rett hver gang.
Men i prosessen får jeg...
Jeg har blitt bedre.
- Synes du ikke det? - Ja.
Vi har to ulike tilnærminger til klisjeer.
Jeg prøver alltid å fjerne det,
mens Andrea står fast ved klisjeen.
Jeg forstår at du ikke kunne gjort denne redigeringen
hvis du virkelig var inne i diktets budskap,
men fortell meg mer.
Jeg føler at hvis du kunne ha gjort dette alene,
ville jeg ikke ha vært her.
Jeg liker min metode og din metode.
Men min metode er litt morsommere.
Nå har jeg et dikt med arbeidstittelen "Dødshymne".
I går kveld leste jeg begynnelsen for Meg,
og jeg sa: "Hvis jeg var dokumentarfilmskaper,
hadde jeg definitivt begynt dokumentaren med begynnelsen av diktet
som voiceover mens noe skjedde."
Meg sa: "Hva skulle skje?" "Jeg vet ikke. Kanskje begravelsen min."
Og da du hørte Meg si "nei", føltes det så rart.
Jeg er nervøs!
Jeg er også redd for å lese det.
Først trodde jeg at det var omgangssyke.
"LIVSHYMNE"
Men da det begynte å føles som en mageanakonda,
overbeviste legen meg om å ta en CT-skanning.
Jeg har vært hypokonder hele livet, med hemmende panikkanfall
og en kronisk dødsangst,
så jeg skalv da skanningsteknikeren ba meg om å endre posisjon
for å se på bekkenet mitt.
Det var så mye svette i håndflatene mine, jeg følte at livslinjene druknet.
Teknikeren brøt med reglene og fulgte meg ut til bilen.
Vi stoppet to ganger, så jeg kunne hyperventilere i armene hans.
Neste morgen ringte telefonen i lommen min.
'Flere store klumper i eggstokkene. Mistenkt ondartet.'
Jeg følte ikke hendene mine.
De hadde blitt numne etter å ha prøvd å holde fast ved alle jeg hadde elsket.
'Dette er begynnelsen av et mareritt', tenkte jeg.
En diagnose legene senere erklærte som uhelbredelig.
Min verste frykt hadde blitt en realitet.
Men hør på meg,
for historien min handler om at lykke er lettere å finne
når vi innser at vi ikke har all tid til å finne den.
Kveldens gjest har gitt ut mange diktbøker
og hatt slampoesi-opptredener rundt om i verden.
Colorados hoffpoet, Andrea Gibson.
Det er krevende å være hoffpoet,
og det skjer på et tidspunkt i livet ditt
der du står midt i et kreftforløp.
Ja, jeg tror at det å forstå at vi alle er dødelige,
at vi skal ta farvel med verden,
og med hverandre,
med kroppene våre, etter hvert,
det vekker deg.
Umiddelbart er det som om øynene dine er vide
og du er forbløffet av kortheten ved det hele.
Og du kaster ikke bort et sekund.
Og jeg kastet bort mange sekunder tidligere.
Jeg får dem ikke til å slutte å bjeffe på postpersonen,
samme hva jeg gjør.
For Squash tenker: "Jeg vet at det er legeregninger der
som er fullstendig urimelige.
Få dem vekk fra huset vårt!"
Hvis jeg skulle ha håpt på noe,
hadde det vært en postkasse.
For jeg har kjempet med den postkassen
som han i En julehistorie kjemper med den ovnen.
Jeg kan ikke unngå at postkassen
slås ned av snøploger.
Jeg bør ta en kikk.
Jeg forstår ikke hvorfor de ikke leverer post hit.
Det er bare...
Så den kan ikke bevege seg om hun skal levere posten vår.
Pokker. Enda en stein.
Hva gjør steinene?
De får den til å stå støtt.
Åpenbart!
Jeg synes ærlig talt at dette er fantastisk.
Hvis jeg hadde vært postbud, hadde jeg levert her,
for jeg hadde sett hvor hardt folk prøvde.
Jeg synes at det viktigste er å prøve.
Gib, vet du hvor bilnøkkelen er?
Nei.
Jeg har den.
Andrea har en forbløffende evne til å bli venner med folk
som du vanligvis ikke blir venner med.
Vi dro til Andreas leges bryllup...
Ikke onkologen min.
- Men fastlegen min. - Ja.
Han er en av mine nærmeste venner nå.
Det var et veldig ortodoks bryllup,
så de delte opp dansegulvet i menn og kvinner på et tidspunkt.
Og vi visste ikke hva vi skulle gjøre, så...
Vi gikk til parkeringsplassen og danset,
for jeg lurte på hvilken side jeg skulle velge.
Men han er flott. Vi har faktisk møter om døden.
Vi er på telefonen eller på Zoom
og snakker om døden og...
Jeg sier dette til Meg hele tiden.
Jeg tenkte alltid som ung
at å dø ville vært mye lettere om alle døde samtidig.
Nå har jeg forandret mening,
for jeg kan se på alle vennene mine
og allerede se hvordan
min død ville gjort dem til enda mer av dem de er.
Men...
Jeg...
Jeg vil ikke...
si at jeg definitivt skal dø.
Her er vi, festløvene.
- Jeg gleder meg. - Må jeg kjøre deg opp hit?
Ja.
- Det gjør vondt. - Det er greit.
Den eneste måten jeg kan beskrive det på
er at det føles som en migrene i...
sykkelseteområdet.
Jeg har ikke tatt smertestillende piller,
men jeg gjorde det nesten i går kveld.
Men søsteren min ble avhengig av OxyContin, så...
Jeg unngår de greiene når jeg kan det.
Hva filmer dere i dag?
De er besatt av meg.
Er de det?
De møtte tilfeldig opp i huset mitt og...
- Det er lett å se. - ...begynte å filme alt jeg gjør.
- Du er nydelig. - Å, takk. Du også!
Ja, jeg vet ikke hva det er,
men i hele livet mitt har menn fulgt etter meg som gale.
STRÅLINGSONKOLOGI OG FØR-ANESTESITESTING
Det er alt jeg trenger, så sett deg her borte.
- Takk. - Ingen årsak.
Jeg er nervøs.
- Hei, hvordan går det? - Hei. Godt å se deg igjen.
Godt at du ikke sitter i rullestol. Føler du deg bedre?
- Jeg vet det. Litt bedre. - Ok, bra.
Takk for at du spurte.
I 2021 ble jeg diagnostisert med eggstokkreft.
Jeg tok en radikal hysterektomi
og hadde så seks måneder med cellegiftbehandling.
Og så, seks måneder senere, kom kreften tilbake.
Den kom i leveren og mellomgulvet.
Jeg fant ut at forventet levealder var tre år.
Så måtte jeg ta samme cellegiftbehandling et år til.
Her kommer Andrea ut av sin siste cellegiftbehandling.
Hei, skatt. Hvordan føler du deg?
Jeg føler meg så glad.
Men etter fire måneder
kom den tilbake igjen.
På det tidspunktet erklærte de den uhelbredelig.
Nå er jeg over de to årene forventet levetid.
De sa at jeg kan fortsette med noen testbehandlinger,
men legen min sa: "Jeg forstår at du kanskje ikke vil ha mer behandling.
Og hvis du bare vil la deg selv dø..."
Men jeg vil leve så lenge som mulig.
Jeg vil gjerne si "jeg er 50".
Så gjerne at nå når jeg er 48, vil jeg si til folk at jeg er 50.
Så jeg ba legen min
ikke lenger la en av tingene jeg tilbys
være å slutte å ta behandling.
Jeg vil fortsette å gjøre ting for å leve så lenge som mulig.
- Sees på fredag. - Takk. Sees om et par dager.
Ok.
Det er tre år siden jeg har nytt et måltid.
Når du har kreft og cellegiftbehandling,
mister du appetitten fullstendig.
Men jeg kunne ha levd resten av livet uten smaksløker...
Jeg kunne ha levd resten av livet mitt.
Vanligvis hadde vi spurt Stef om sexlivet hennes nå.
Ja!
- Stef har en ny kjæreste. - Ja.
Stef ringte her om dagen og sa:
"Hun har fingret meg."
- Faktisk... - Nei, det var ikke sånn.
- Vent, hva sa du? - Dere ringte meg
for å si at Meg fingret deg!
- Sa vi det til deg? - Ja.
- Jeg delte det ikke frivillig. - Vi ringer ikke bare...
På grunn av kreften.
Vent. Fortell meg hvorfor vi endte med å si dette til Stef.
Dette er ikke noe vi pleier å si til vennene våre!
Vent, hva skjedde?
Du ringte meg og sa at
i kveld skulle Meg fingre deg så hardt
at det ville ta bort kreften.
Nei, jeg sa ikke det!
Jeg har det på telefonen, vi kan finne ut av det.
Jeg lo av den meldingen. Jeg måtte kjøre til siden
for å nyte den.
For å fokusere, mener jeg.
Stef. Meg og jeg er her.
Vi hørte at Heather har fortalt deg det.
Og vi vil at du skal vite
at Meg skal fingre meg i kveld og fikse alt sammen.
Og Meg føler at hun kan ta fingeren opp og rundt
og be en liten bønn mens hun fingrer meg.
- Ok, vent... - Ikke sant? Du gjorde det!
Men vit at jeg la igjen denne beskjeden
fordi Heather hadde sendt deg nyheten om at jeg hadde metastase i beinet mitt...
Jeg visste at du ville bli trist,
og vennene mine også,
så dette er meldingene jeg sender til vennene mine når det skjer.
- Det funket. Jeg ble ikke trist. - Det funker alltid.
Siden du gjorde det, må du spille av svaret ditt.
Ok.
Andrea og Meg, jeg gråt også litt,
så ble jeg håpefull igjen, jeg er veldig håpefull,
nå når jeg vet at du blir fingret i kveld.
Kan jeg foreslå tommelen?
For jeg har nylig blitt fingret med tommelen,
og jeg har ikke kreft,
det er kanskje grunnen.
Ærlig talt, det føles ikke like godt,
og jeg vet ikke hvorfor det stadig skjer. Sikkert fordi jeg ikke sier ifra
og sier...
nei.
Ja, jeg elsker dere to så høyt.
Stef er alltid tiltrukket av eldre kvinner.
- Så kjæresten hennes er 70. - Hun er ikke 70!
- Jeg trodde du sa at hun var det. - Hun er bare 65.
- Det er så ungt. - Jeg vet det.
- Hvorfor er du urolig for det? - Fordi det er 20 år.
Stef elsker henne.
- Ja. - Du elsker henne.
Så hun vil ikke at hun skal dø før henne.
Men det er interessant
med frykten for å være sammen med noen
som kan være i slutten av livet.
Ingen har fått meg til å tenke
"jeg vil ha mer tid med deg" før.
Det er så søtt, Stef. Jeg føler det så sterkt med Meg.
Jeg vil ha all tiden.
Jeg vil være her når boken hennes kommer ut.
Vi hadde en vill opplevelse.
Fortalte jeg deg om opplevelsen vi hadde den dagen?
Hvilken dag?
Da vi fikk nyheten om metastasen i beinet?
Vi følte at
"kanskje jeg bare har noen måneder til å leve".
Kanskje det, jeg vet ikke.
Men det var det vi følte den dagen.
Og så
gråt vi mye, og så
viste Meg meg en video.
Jeg så at det var en aldringsapp,
så tok jeg en sang over,
"You're Still The One" av Shania Twain.
For det var sangen jeg spilte da jeg fridde til Andrea.
Fortsatt sterk
Fortsatt den Fortsatt den jeg løper til
Den jeg hører til
Den jeg vil ha ut livet...
Jeg elsker denne personen.
Hun er så rå.
Jeg er så forelsket i denne personen.
Men... ja.
Jeg følte at jeg aldri hadde sett meg selv klarere
enn da jeg så Meg som gammel.
Jeg kunne se årene med kjærligheten vår i ansiktet hennes.
Og jeg så at hun hadde tatt oss gjennom tiårene
og inn i fremtiden.
Og jeg følte at jeg var med henne i hver del av det.
Tenk når et menneske dør...
"SKJÆR"
...sjelen savner kroppen,
sørger over tapet av hendene sine og alt de kunne holde.
Savner det strupestengende forsøket på å lese høyt
første skoledag.
Tenk deg sjelen savne den forslåtte tåen,
de løse tennene,
albuknoken.
Sjelen spør fremdeles:
"Hvorfor gjør albuknoken det? Det er rart."
Tenk deg sjelen savne de tørste hagekinnene
vannet av sorg.
Tenk deg sjelen savne hver fallende øyevippe
som venter på å bli et ønske.
Når et menneske dør, leter sjelen i universet
etter noe som rødmer,
gjennomsøker universet for slitt tålmodighet,
den siste nerven kjemper for livet sitt,
strupehodet verker etter å bli hørt.
Tenk deg sjelen savne sult,
tomhet,
sinne,
knytteneven som aldri lærte å knyttes - knyttet,
tennene som aldri lærte å bite - bet,
kroppen som aldri lærte å elske - elsket,
som et sultent spøkelse som graver seg ut av graven.
Sjelen savner det ikke-evigvarende ved alderdom...
Gratulerer med dagen!
- Og mange flere - Og mange flere
Sjelen savner hver eneste dag
da kroppen var syk,
nuet det kjempet gjennom,
her og nå det bygget fra feberen.
Feber er måten kroppen ber på,
hvordan den brenner og trygler for nok en gjennomsnittlig dag.
Sjelen savner det kroppen ikke kunne gi slipp på.
Hva annet kunne holde så godt fast?
Andrea har et medisinsk nødstilfelle,
tommelen løsner.
Jeg skal si det til sykepleieren når hun kommer tilbake,
for jeg tror at dette kan være viktigere
enn svulstene.
Ingenting i rommet kan forestille seg det.
Ingen komet, ingen stjernetåke,
ingen lysstråle kan begripe landskapet av ærefrykt,
varmen i skammen,
fingertuppene som drar ut det første grå håret
og kaster det bort.
"Jeg kan ikke forestille meg det",
sier stjernene.
"Fortell oss igjen om gåsehuden.
Fortell oss igjen om smerten."
Jeg har en poesiworkshop for et hoffdikterarrangement.
Og vertene ba meg fortelle hvordan jeg begynte med poesi.
Jeg vokste opp i en småby i skogen i Nord-Maine.
Det var en arbeiderklasseby.
Folk hadde ikke mye penger, men det er så vakkert.
Jeg hadde ikke kunstnere i livet mitt i oppveksten.
Jeg kjente ingen poeter eller forfattere.
Jeg visste ikke at noen kunne leve av kunst.
Så kom jeg til Colorado tidlig i 20-årene,
og jeg oppdaget slampoesi.
Det jeg elsket med det var
at det var mye mer tilgjengelig enn annen poesi.
Du trengte ikke noen doktorgrad.
Men jeg grep aldri mikrofonen, "glem det".
Jeg var livredd for å snakke offentlig.
Så gjorde eksen min, Bethy, det slutt med meg.
Og følelsen av å ikke ha noe å tape,
jeg brydde meg ikke, jeg gikk opp på scenen og...
Jeg var fortsatt kjempenervøs.
Du kunne ikke høre stemmen min over det raslende papiret.
Jeg skrev et dikt...
Jeg skrev et dikt for en stund siden.
Det var emosjonelt og rått,
og jeg følte ikke at jeg måtte... Jeg vet ikke.
I mangel på et bedre ord, være "fancy".
Jeg kjempet med knokene mine hvite som stjerner,
og etterlot meg skrammer i formen av Salem.
Det var alltid viktig for meg å skrive poesi
folk ikke trengte utdanning for å forstå.
Det er kanskje grunnen
til at jeg noen ganger skjønnmaler verden.
Det er nok fordi jeg ikke er interessert
i å lære store ord.
Jeg kan så få ord at da jeg ga ut min første bok,
sa forleggeren:
"Andrea, disse diktene har de samme ordene organisert i ulik rekkefølge."
Jeg sa: "Dette er alle ordene jeg kan."
Hvorfor skrive et dikt folk ikke forstår?
Enda mer, ikke forstår med hjertet.
Jeg vet at hjertet mitt er et ødelagt fryser-bryst.
Det er derfor jeg ikke kan fryse ned noe,
så, nei, jeg "gråter ikke alltid",
jeg smelter bare utenfor strekene.
På den tiden hadde jeg ikke hørt noen på scenen
snakke om selvmord.
Så jeg begynte å skrive ærlig om min egen...
...kamp mot å ta mitt eget liv.
For hver dag du ikke kunne komme ut av senga,
for blinkskuddet i håndflaten din,
for alle som har ønsket å dø,
jeg har blitt fortalt at iblant er det mest legende vi kan gjøre
å minne oss selv på igjen og igjen
om at andre også føler dette.
De diktene var mer håpefulle.
For jeg visste at jeg også snakket til andre mennesker
som virkelig slet. Og jeg tror at det trøstet folk.
Andrea tenker ikke på dikt som "hva kan jeg få?"
Som en person i rampelyset,
men heller: "Hva kan jeg skape for å gi til folk?"
Og jeg tror at de har mer holdbarhet av den grunn.
Jeg var med på et arrangement
der en musikkmanager var til stede,
og hun sa at hun aldri hadde vært manager for en poet før,
men ville jeg prøve? Jeg sa "ja".
Gibby! Ha det gøy.
Jeg er nervøs!
Hellig, jeg vil være hellig.
Jeg visste ikke da at hellig var meg allerede.
Det sjokkerte oss å se at folk kom.
Jeg vet ikke om de vil at jeg skal si dette,
men Andrea var rockestjernen blant poetene.
UTSOLGT!
En av de første slampoetene som turnerte på rockeklubber.
Forestillingen var voldsom og energisk,
folk i salen var fulle, de klinte, og...
X-O-X-O-X-O...
...det var vilt!
Jeg begynte på et dikt,
og publikum sa diktet med meg.
Herregud, det var som en drøm!
Om jeg satt med en fremmed
som spurte hva jeg jobber med, sa jeg at jeg var poet.
Jeg kan ikke tro det.
Det er så heldig jeg var i livet.
Og sånn møtte jeg Meg.
Meg var også en slampoet.
Jeg gjorde en opptreden, hun leste dikt samme kveld.
Noen spør hvilken prevensjon du bruker,
og du sier: "Homometoden."
Så fort jeg hørte henne, tenkte jeg: "Hun er utrolig."
Jeg føler at jeg mislykkes med noe annet,
med meg selv, i hovedsak...
Poetene har et tett miljø,
alle kjenner hverandre.
Og vi traff hverandre på nasjonale slampoesi-treff
eller ulike skriveretreater, vi ble venner i årevis.
Det var avslappet.
Så danset vi etter en stor konkurranse i Oakland.
Hun hadde en kjole med katter overalt!
Men hun var så god til å danse, jeg hadde ikke sett henne danse før.
Jeg kunne ikke tro hvor god hun var til å danse,
og alle vet at jeg er det også.
Jeg svetter mye når jeg danser, for jeg gir alt.
Jeg vet ikke om jeg vil fortelle hva jeg gjorde.
De tørket hendene på armene mine
og slikket håndflatene sine...
Jeg tenkte: "Dette er merkelig.
Og erotisk."
Det er en så grov ting å gjøre.
Jeg sier ikke at dette er passende å gjøre med noen.
Men så gikk jeg inn i heisen med vår felles venn,
og hun sa: "Ja, jeg er ikke overrasket.
Andrea har vært forelsket i deg kjempelenge. I årevis." Jeg sa: "Hva?"
Jeg tenkte: "Det er den skeive James Dean. Hva snakker du om?"
Hun sa: "Du er helt typen deres.
Veldreid, rød leppestift." Og jeg tenkte...
Jeg hadde ikke forstått at jeg kunne være noens type.
For jeg hadde alltid vært usikker på kroppen min.
I hele barndommen dro jeg på slankeleir.
Da jeg møtte Andrea,
var jeg nok rundt 25 kilo tyngre enn nå.
Og jeg trodde at alle jeg hadde vært sammen med måtte overvinne kroppen min.
Da Andrea første gang sendte melding og spurte "vil du gå på date en gang",
svarte jeg: "Gjerne, med hvem?"
Hva synes du om Megan og meg?
Jeg tror at hun trolig er ditt livs kjærlighet.
- Hva? - Hva?
Megs favorittartist var Lana Del Rey,
og jeg fikk billetter på første rad på Red Rocks
og inviterte henne med på konserten.
Og så fløy de meg til Colorado.
Jeg følte at jeg levde i Prinsesse på prøve,
jeg tenker: "Jeg er på et fly!"
Squash, du skal straks møte min venn Megan Falley.
Gleder du deg?
Og vi våknet morgenen før konserten,
og jeg tenkte: "La meg google avstand til konsertstedet, når det begynner."
Og vi så at det var 13. mai.
Og vi tenkte: "Konserten var 12. mai."
Så vi gikk faktisk glipp av konserten.
Jeg latet som om jeg hang med hodet,
for jeg ville ha oppmerksomheten deres, jeg...
De sa: "Hvorfor kommer du ikke hit og lar meg se din nakne kropp?"
Det var første gang jeg presenterte kroppen min som en gave,
ikke som noe jeg skulle skjule.
Og...
...de kysset magen min, som var delen av kroppen min
jeg hadde blitt fortalt at jeg skulle være usikker på siden barndommen.
Og de fortsatte å si: "Sexy, sexy, sexy!"
Og det føltes som
at noen kysset et sår og gjorde det bedre.
Jeg sier ikke adjø.
- Vil du at jeg skal dra? - Nei.
- Skal jeg si opp jobben? - Ja.
Så jeg kan gjøre hva?
Ta deg av meg.
Så det forandret noe i hodet mitt.
Hvis Megan kunne elske kroppen min, kunne jeg elske den?
Under pandemien sluttet jeg med poesi og begynte på en selvbiografi.
Og den handlet om kroppen min.
Så får partneren min kreft, og jeg tenker:
Jeg skriver en selvbiografi om min fordømte buksestørrelse?
Hva?
Hei, skatt, synes du at jeg ser bra ut?
Fullstendig, dypt, totalt.
Dypt, totalt!
Gjør du det?
Så hadde håret deres forsvunnet etter cellegiftbehandlingen.
Jeg sa noe sånt som: "Savner du å være et hårikon?"
Eller noe, og...
De sa: "Jeg vil bare ha en kropp. Samme hvordan den ser ut."
Jeg tror at kulminasjonen av hele historien min med kroppslig selvtillit
og det var et slags...
øyeblikk som satte ting i sammenheng.
Fåfengtheten ved å gjøre noe, men sette pris på
kroppene våre, spesielt når de er friske.
Sette verden i perspektiv, eller sår i perspektiv.
Hallo, lille monster.
Jeg elsker deg sånn.
Obs, ikke kyss meg i dag.
Du må vente fire dager med å kysse meg.
Hm, jeg må vente også.
Meg må også vente.
Er det i dag jeg pleier å bli sinna, eller i morgen?
Litt begge deler.
Noen ganger senere, noen ganger i kveld.
Når jeg fullfører cellegiften, pleier jeg å bli påvirket av steroidene.
Vil du vite noe morsomt jeg gjør
når jeg blir sinna, som jeg sier til Meg?
- "I det minste." - "I det minste."
Det gjør meg gal.
Når jeg blir sinna...
Andrea sier: "I det minste, gi meg et glass vann."
Jeg sier: "Kødder du?"
"Kan du i det minste gi meg en smoothie?"
Og hun har gjort 7000 ting den dagen.
Og jeg sier: "I det minste..."
På dette tidspunktet prøver jeg å ikke si det,
men jeg vet ikke hvorfor jeg sier det. "I det minste."
Det er den ene frasen der jeg føler at jeg blir gæern!
Jeg skal faktisk skrive et nytt kjærlighetsdikt til deg
kalt "I det minste".
Selv om jeg ikke liker å ha denne sveisen,
blir jeg så irritert av å ha langt hår
at jeg har bestemt meg for å bare ha kort hår fra nå av.
Og dessuten synes jeg at det får meg til å se tøff ut.
Og jeg synes...
at det er viktig at det ytre matcher det indre.
Hvordan skal mitt ytre se ut for å matche mitt indre?
Søt.
Strålende.
Vakker.
I det minste.
I det minste!
Så nå skal jeg åpne blodprøven min
og se hvordan kreftmarkøren min er.
Andrea har kreft som kan måles med en blodprøve.
Det kalles CA-125, kreftantigen 125,
og det brukes til å måle eggstokkreft i kroppen.
Hver tredje uke de siste tre årene
har jeg sett om kreften har vokst.
Så jeg venter på å se om jeg...
dør.
Jeg føler at vi lever livet vårt i treukers sykluser.
Og når du kommer nærmere,
kanskje en uke til neste blodprøve,
får du den tilbakevendende følelsen igjen,
og det går i en sirkel.
Forrige gang jeg tok prøve, var CA-125-en min 16.
Det er vanskelig å vite hva man skal føle...
spesielt hvis det er et tall som...
på 20-tallet.
Det er vanskelig å vite hvordan man skal tolke det.
Hvis det hadde vært 16 eller lavere, hadde vi blitt glade.
Jeg vil ikke snakke om tall som noe som er likt følelser.
Ok.
Ok, skatt, jeg vil ikke at du skal se.
Hvordan logger jeg meg inn?
Her.
Det er høyt.
- Hva er det? - 21.
Hvordan føles det?
Det betyr nok at kreften vokser i andre deler av kroppen.
Og at behandlingen har sluttet å fungere.
Og at...
hvis ikke et mirakel skjer,
så dør jeg nok snart.
Kan du skrive til vennene mine?
En del av meg kan ikke slappe av
før vennene mine vet det.
Og jeg tror at det er tyngre for moren min enn noen annen,
for hun mistet søsteren sin til eggstokkreft,
så døde moren av et knust hjerte rett etterpå.
Så det føles sensitivt å fortelle det til henne.
Jeg vet ikke helt hva det betyr.
Men jeg vet hva diagnosen er,
så jeg vet at behandlingen uansett vil slutte å fungere,
enten nå eller senere.
Og...
når jeg godtar det,
kommer all denne søtheten.
For når jeg ikke godtar det, er det det eneste stedet der jeg er,
sammen med dette tallet.
Men når jeg godtar at "ok, det er dette som skjer",
da får jeg være med livet.
Vi skal alle ha dette øyeblikket.
Alle her.
Vi skal alle ha det.
Jeg sa alltid til Andrea: "Jeg kunne ikke ha gjort dette uten deg."
Takk og lov at du er her og gjør dette med meg, det hadde ikke gått ellers.
Så sant.
Jeg kunne ikke gjort noe av det uten deg.
Jeg skrev en ny type livsliste.
Det er ikke et register over ville eventyr.
"DE SMÅ TINGENE"
Det er ingen strikkhopping, vingedrakter eller varmluftsballonger.
Ingen stempler i passet
eller svømming med delfiner.
Samme hvor fascinerende de tingene er,
tenner ikke noe av det meg så mye
som det vi ble lært opp til at var de små tingene.
Dette er mine største, minste drømmer.
Å sitte med sørgeduen som gråter for sin tapte kjærlighet.
Å reparere en venns klær
med min bestemors fingerbøl.
Å dekorere pianoet mitt
med kjærlighetsdikt.
Skatt, henter du verktøyskassen? Vi vil trenge den.
- Hva med den elektriske drillen? - Vi trenger kanskje den.
Det er fire ekorn her, de slåss når jeg tar ut nøtter.
Så jeg kjøpte disse husene.
Å se et ekorn gjenoppbygge redet sitt i det ene furutreet som overlevde stormen.
- Å, ja! - Ja, ja, ja!
Å fikse postkassen etter at plogen slår den ned.
Jeg kom ut, og postkassen var helt borte.
Med all posten i også.
Har du sett etter postkassen?
Har du sett den?
Å fikse postkassen etter at stormen slår den ned.
Det virker rart at det kommer med en barnegreie.
Er det for barn?
- Nei, det er en vanlig postkasse. - Men se her.
Jeg sa at det var Fisher-Price!
Er det faktisk Fisher-Price?
Å reparere postkassen etter at en bjørn slår den ned,
og 100 ganger til.
Gibby hadde en estetisk tilfredsstillende løsning!
Å si god natt til moren min alle kvelder i året.
- Greit, mamma. Sov godt. - Elsker deg.
Å holde sykehusheisdøren åpen for en fremmed
minutter etter at jeg har mottatt tunge nyheter.
Tusen takk for alt.
Å takke sykepleieren for mange ganger.
Tusen takk.
Det er et insekt der.
Jeg må få ut insektet.
Å føle at en edderkopp går på line i livslinjene mine
mens jeg bærer henne varsomt ut.
Å sove på en himmelseng under stjernene
og finne opp nye stjernebilder.
Tvillingstjernene,
Mary-Kate og Ashley Olsen.
Jeg vet ikke hvem det er.
Å lære måten månelyset går gjennom himmellyset på utenat
for å røre Megs ansikt.
Jeg hadde vel spurt om jeg fikk lov
til å vekke deg om jeg var trist.
Du får alltid lov.
Å føle Megs varme armer
som omslutter meg fra baksiden av vår toseters sykkel.
Vi er nesten fremme, Idge! Dette klarer du. Du er modig.
Å danse mens man sørger.
Å føle havet i et flyttbart svømmebasseng.
Å elske mens man har det vondt.
Å glemme telefonen min.
Å huske alt.
Før jeg fikk kreft, var jeg så deprimert.
Da jeg fikk diagnosen, føltes noe så annerledes.
Jeg følte meg skapt av takknemlighet og kjærlighet.
Jeg har vært glad for å ha et roligere liv.
Valpene!
Før diagnosen, reiste jeg alltid rundt om i verden.
Jeg var knapt hjemme.
Jeg hadde forestilling etter forestilling.
Og de siste tre årene, etter kreftdiagnosen,
gjør jeg ikke det lenger.
Hei, dere skjønne. Jeg fant nylig ut at jeg har fått et tilbakefall,
og jeg må kansellere høstturneen.
Til alle som kjøpte billett...
Jeg elsker dere. Tusen takk.
Jeg skal holde dere oppdatert om denne reisen, ok?
Så jeg har ikke hatt forestillinger på flere år.
Immuniteten min er så lav,
og Meg og jeg er i karantene.
Det føles som en risiko.
Men ærlig talt savner jeg å opptre så mye.
Vil du ha en liveforestilling til?
Hjertet mitt hadde blitt knust om jeg hadde dødd uten å opptre igjen.
Jeg vil gjerne det.
Men helsen min har aldri vært mer usikker enn nå.
Så jeg vet ikke.
Alexa, slå av soveromslyset.
Ok.
Hva var den beste delen av dagen din?
Jeg hadde et øyeblikk der...
Ryan spurte om jeg ville ha en forestilling.
Og jeg...
Jeg vil så gjerne det.
Jeg vil virkelig det.
Jeg ble oppspilt av å tenke på det.
Hva med deg?
Det er noen å velge mellom.
Ok.
Men jeg liker denne.
Denne?
Det var ikke rettferdig. Den hadde vært min også, om jeg hadde visst det.
- Visst hva? - At det var en mulighet.
- Bethy? Hei! - Hei!
Gleder du deg til å dra til søppeldynga?
Ja.
Jeg gleder meg veldig til å dra til dynga!
Bare så du vet det, fant jeg ut i går kveld
at hvis du hvisker, kan de høre deg.
- Å. - De hører meg nå.
Så aldri hvisk til meg at du ikke liker dem.
Ok.
Vet de at vi kjenner hverandre? Eller tror de at jeg er Uber-dyngesjåfør?
De vet at du er eksen min fra langt tilbake,
og at du er en av mine beste venner.
Å, det første du burde vite...
Herregud, hun sier alltid dette! Alltid.
...er at det jeg er kjent for er at jeg slo opp med Andrea.
Ja.
Hvor mange kan si at de slo opp med Andrea Gibson?
Mange!
- Mange? Er du gal? - Jeg var den første.
Jeg begynte diktkarrieren.
Hvorfor slo du opp med dem?
Fordi vi er mer eller mindre samme person.
Vi er begge gutter, og vi forsto ikke kjønn ennå.
Jeg tror det.
Ryan, ikke det at to gutter ikke kan være sammen.
Stemmer. Det er bare for...
- Det var ikke vår greie. - Nei.
Da jeg først kom ut, slet foreldrene mine med
å forstå skeivhet,
og med å tro at jeg kunne ha det bra som skeiv person.
Jeg var redd for å møte Bethys foreldre,
for jeg visste at de var veldig katolske.
Så går jeg inn i huset deres,
og de var så kjærlige.
Bethys far døde nylig av kreft.
Han fikk diagnosen, og fem dager senere var han borte.
Jeg husker at jeg ringte Andrea og sa: "Jeg kan ikke bli i rommet."
For det var ikke tristhet.
Det var et ubehag med det som lå foran meg.
Og Andrea sa: "Åpne hjertet ditt for kjærlighet.
Alt du føler nå, kall det 'kjærlighet',
enten det er frykt eller tristhet.
Alt du føler, kall det 'kjærlighet'."
Det endret opplevelsen av å miste ham.
SØPPEL
Kastet noen den stolen? Det er faktisk en bra stol.
- Den hvite? - Ja.
Det er en linje i et av Andreas dikt
der det står "så mange skeive er venner med eksene sine,
for de har mistet så mye familie,
så når de finner folk de kaller familie,
vil de gjøre alt for å ikke miste dem".
Henter du den til meg, Bethy?
Det er to av dem.
De beste vennene mine er eks-kjærestene mine.
Som Bethy.
Bethy har en sønn nå
som kaller Andrea "tonkel".
Det er tante og onkel kombinert.
Og huset vi bor i,
Andrea kjøpte det med Emily, som var eksen deres for 25 år siden.
Så når jeg flyttet inn, var det med Andrea og Emily.
Og så Heather, som de var sammen med åtte år tidligere.
De fleste knust hjerte-diktene mine handler om Heather.
Nå hyret jeg henne som manager. Hun er blant mine nærmeste venner.
Så, ja, mange ekser.
Og de føles som familie for meg også.
Greit, Bone, la oss snakke forretninger.
Så vi har begynte å snakke om å ha en ny forestilling igjen.
Jeg ser på det som noe annerledes enn noe du har gjort før.
Folk flyr inn for det.
Det er en stor begivenhet for folk.
Det er mulig at det blir min siste forestilling.
Så det hadde vært følelsesladet,
for alle vennene mine kan komme
og holde meg i hjertet gjennom det.
- Ja. - Men jeg er så nervøs.
Jeg vil ikke avlyse flere forestillinger.
Det var vanskelig for meg å avlyse en hel turné.
- Så vi får se. - Ja.
Nå hjelper Andrea meg med å redigere selvbiografien min.
Vi redigerer hverandre på ulik måte.
Ja, det tar meg lang tid å skrive.
Å se Meg skrive, hun kommer opp med strålende,
vakker...
skriving så fort.
Det er greia, Meg. Du kan så mange ord.
Men en dag finner vi ut at alle ordene Meg sier er ord
- som egentlig ikke er ord. - Ok.
La oss stemme. Hva er merkeligst,
jeg som kan ord som poet og forfatter,
eller Andrea, hoffpoet, som kan... fem?
Vet du hvor god forfatter du må være
for å skrive så mange dikt som jeg har skrevet med fem ord?
Beklager!
Men du har mange flere verktøy.
Det er som om jeg bygget et hus med en skrutrekker.
- Ok. Så... - Hva handler det kapittelet om?
Bare for å forberede meg.
- Tiden fram mot operasjonen. - Ok.
"Oppmerksomheten min var trollbundet av synet av Andreas mage.
Midtpartiet deres, tidligere skarpt og benete,
hadde blitt blåst opp så mye de siste ukene,
oppsvulmet på en måte som fikk alt til å virke mer ekte,
mer akutt.
Som meg, hadde de en kulemage.
Jeg hadde hatet magen min hele livet, men jeg hadde aldri fryktet
at noe ondsinnet kunne vokse i stillhet, under overflaten."
Jeg synes at det er så mye vakkert der.
Jeg elsker skrivingen. Den er topp.
Men noe mangler for meg.
Vi hører at "jeg vil ikke miste Andrea".
Forhåpentligvis.
Men jeg vet ikke hva du føler.
Kan du fortelle mer? Jeg er enig i det du sier,
jeg føler bare at jeg iblant tenker at jeg gjør det, men så gjør jeg det ikke.
For meg ble ting satt i perspektiv,
og det var det jeg prøvde å...
Du må kunne uttrykke
hvorfor du, som min partner,
min nærmeste...
er personen som holder det sammen. Hvorfor bryter du ikke sammen?
Det er helt greit at du ikke gjør det. Men det må være med.
Du er hovedpersonen, ikke meg.
Jeg skal gå inn der du ser litt mer av matavhengigheten min
- når vi er i cellegiftbehandlingen. - Ok.
- Du ser det kanskje der. - Fortsett, og la meg se det.
"Kreftbehandlingen viste seg å være blekksprutaktig. Telefonen min..."
- Hva faen er det? - Hva høres det ut som?
- "Blekksprutaktig"? - Ja.
Jeg vet faen ikke hva det betyr, Meg.
Det er for mye, beklager.
Blekksprutaktig betyr blekksprut.
Jeg tenkte på det som at det har mange armer.
Åtte armer.
Jeg skal notere ned å si noe om armer av ansvar,
for å hjelpe plebeierne. Betyr ordet det jeg tror det betyr?
Plebeierne er en romvesenrase som bodde i Atlantis.
Aldri i livet!
Det er sant, for faen!
Nei, det er vanlige folk i oldtidens Roma.
"En vanlig eller vulgær person."
- Ok, fortsett. - Ok.
"På utsalget tok jeg fram et medisinsk marijuana-kort
med 'omsorgsperson' ved siden av navnet mitt.
Min nye identitet, stemplet og godkjent av delstaten."
For tre år siden slet vi som par.
Og da vi fant ut at det var kreft, prøvde de å gjøre det slutt med meg.
De sa: "Jeg vil ikke gjøre dette med meg."
Og jeg sa: "Jeg skal ikke noe sted."
Jeg følte at neste dag hadde forholdet vårt blitt fullstendig leget.
GIFT DEG MED MEG
Og vi har vært sammen i ni år nå.
Jeg vet ikke om du har funnet det ut ennå,
men Meg er et avvik.
Hun har levd det meste av livet sitt uten å bekymre seg.
Det er faktisk naturlig for meg.
Hver gang jeg har bekymret meg for noe,
har jeg bevis på at det var fullstendig bortkastet tid.
Så de sjeldne gangene jeg har bekymret meg,
tenker jeg: "Hvorfor gjorde jeg det?"
Jeg ser på det slik at det er mange ulike muligheter
for ting som kan skje.
Det er en liten mulighet for at Andrea kan dø.
Noe annet som kan skje er at en ny medisin kommer og den...
virker i et år, så et år til, så dør de om fem år.
En annen mulighet er at disse medisinene skjer,
og at en kur for kreft kommer på den tiden,
eller dette, og de kan leve lenge.
Jeg vet ganske enkelt ikke.
Jeg vil ikke late som om jeg vet hvordan det går.
Jeg føler at hvis det er sånn at jeg må sørge over noe stort,
da vil jeg sørge over noe stort, og fullstendig.
Men det gir ingen mening å sørge før det skjer.
Kanskje det er derfor, når Andrea har smerter,
at det føles tyngre, for det føles som om:
"Ok, du har smerter nå, du kan ikke gå nå,
og dette er vanskelig nå."
Jeg vet ikke hvordan folk oppfatter meg,
om de mener jeg fortrenger det, om de mener jeg er sterk.
Hun fortrenger det litt, noe som er greit.
Er det styrke eller fortrengning?
Så det kom stadig opp for meg, rundt Meg,
og bare det å tenke at det sliter på Meg.
Jeg fortalte henne at jeg følte meg kjemperedd
for at hennes glede fra nå av
ville komme i stundene der hun ikke var med meg.
Jeg tror at det er en frykt for å føle seg skyldig for å tenke på deg selv.
Selv det å skrive, det er vanskelig å finne tid til det,
for jeg tenker at det er alenetid,
med personen jeg elsker på den andre siden av døren.
Men også...
det er noe jeg vil gjøre med livet mitt også.
En del av meg føler meg slitt mellom hvor jeg skal være.
Det er komplisert å finne ut av. Hvis noen sa at
"Andrea skal dø om en måned",
Gud forby det, men om noen sa det,
da vil jeg ikke brukt tiden på å skrive min lille bok.
Da er jeg helt til stede.
Det er en dans og balanse som jeg jobber med.
Og jeg føler noen ganger at jeg er...
for ung til å jobbe med det.
Jeg tror ikke at det er vanlig å være 35...
og bære på alt det.
Ja.
- Hei. - Hei, dr. Alldredge.
- Hvordan føler du deg? - Greit. Litt smerter.
Så la meg ta denne fram for deg.
Bare for å orientere oss, her er bordet vi ligger på.
Dette er beina i bekkenet, så er det det punktet
som ser mer ut som en lymfeknute.
På overflaten, det er muskelen.
Ja.
Det er kanskje årsaken til noe av den dypere smerten.
Hvis jeg gir deg tillatelse til å peke på kroppen min
der jeg føler smerte, vil du gjøre det?
Ja, jeg ville forventet at det var nesten her oppe.
- Ja, det er... - Er det der det er?
Så når vi tenker på hva vi skal gjøre videre,
vi kan bruke Elahere videre,
samt legge til Avastin.
Det er fortsatt en liten sjanse med Avastin
med komplikasjonene vi snakket om,
en tarmskade.
Eller stemmeforandringsrisikoen vi snakket om.
Og jeg vet at det er vanskelige risikoer for oss å godta.
For jeg vet at å beskytte stemmen din er viktig.
Og hvis du føler at det er uakseptable risikoer,
- da kan vi la være. Det er greit. - Ok.
Vi har andre verktøy i kassen. Dette er ikke...
Bønner? Sanger?
- Absolutt. Og cellegiftbehandling. - Ja?
Og også vestlig medisin.
Men vi har flere kliniske prøver på ting som har...
- en sjanse for å gi oss mange måneder. - Ja.
- Så vi er ikke tomme for alternativer. - Ok. Flott.
- Tusen takk. - Ingen årsak.
"Gi meg noen måneder" var vanskelig å høre.
Jeg gråter fordi...
Dette er kjemperart å si, men...
Hvis jeg dør, trenger Meg at jeg støtter henne...
gjennom de følelsene.
Jeg takler ikke tanken på å ikke være der for henne
gjennom det.
Jeg sa det til henne en kveld også.
Jeg sa: "Hvis jeg dør, takler jeg ikke tanken på ikke å kunne si
'Meg, dette vil du ikke tro,
du vil ikke tro hva som skjer'."
Jeg har begynt å ta Avastin.
Den nye cellegiftbehandlingen jeg tar, legges til den jeg tok allerede.
Og den skumle bivirkningen er at du kan miste stemmen.
Men jeg følte at "ok,
slutt å gjøre det du lever for, eller dø".
Og jeg våknet dagen etter den første infusjonen
uten å kunne snakke.
Halsen min ble så opphovnet at jeg ikke kunne puste.
Jeg hadde panikk, for jeg prøvde å rope på Meg, men kunne ikke det.
Og...
det å...
lide fysisk
og ikke kunne rope på hjelp var skremmende.
Jeg var redd.
Av alle tenkelige symptomer, og det er sjeldent!
Og jeg fikk det.
For meg føles det som en bibelsk, allegorisk greie.
"Hva er dette?"
Det er et bytte. Ok, ta medisinen
som holder deg i live,
men mist stemmen din,
gaven din, kommunikasjonen din, meningen din.
Det føles urettferdig.
Og jeg føler at det er viktigere for meg enn noen annen
at Andrea lever. Ikke at jeg bestemmer det,
men jeg hadde godtatt valget med å ikke ta denne medisinen
hvis de mistet stemmen sin.
Så jeg må innse at jeg ikke skal snakke.
Jeg kan ikke lese et helt dikt engang.
Vi må avlyse alle taleopptredener, alle hoffpoet-arrangementene.
Jeg er slampoet.
Jeg kan ikke gjøre det nå.
Og jeg kan absolutt ikke ha noen forestilling.
- Gib! - Ja, skatt?
- Kan du komme opp? - Går det bra?
- Ja. - Ok.
Jeg fant noe du må se.
Ok.
Herregud! Utrolig!
MAINE DELSTATSMESTERSKAP
For Blue Devils, senior guard, nummer 32, Andrea...
Se, det er deg!
- Se på meg! Jeg er så liten. - ...plukket opp av Gibson.
- La oss se. Kom igjen, Gibby! - Gibson løper...
Hva!
Herregud.
Og det er over.
Calais har vunnet delstats-klasse-C- skolejentemesterskapet.
Tjue poeng. En stor kveld for deg, og topp turnering.
- Får gullballen plass i skapet? - Absolutt.
De har tørket støv hele uken.
Calais er en basketby.
Det var også en by der jeg aldri så en åpent skeiv person.
Folk snakket om skeivhet, men ikke...
på en positiv måte.
Jeg ble mobbet som barn.
Folk kommenterte kjønnet mitt hele tiden,
for jeg så ofte ut som en gutt.
Jeg følte meg som en gutt da jeg var ung.
Jeg mener... det er latterlig!
Men jeg pleide å ha smurfer i undertøyet, for det var sånn jeg fylte...
Pappa Smurf hadde vilt hår,
og det var riktig form!
Det er ikke det at du ikke liker gutter.
"LIVET DITT"
Det er det at du bare liker gutter du vil være:
David med kjeven hugget ut av en klippe.
Chris, baskethelten med en nervøs trekning.
Han blunker 15 ganger når han skyter.
Du blunker i speilet i timevis,
du kunne ønske du var en stjerne som ham.
Mary Levine kaller deg lesbe,
og du har ikke språket til å si at hun tar feil og har rett.
Du kommer til huset hennes og lover å lakke neglene hennes røde
med det som kommer ut av det knuste trynet hennes hvis hun gjentar det.
Du vil klippe av deg håret
og spytte ut det du ikke vil ha i munnen,
ditt eget navn, til og med,
som unnviker sannheten.
Du vil ha et vanskelig liv, livet ditt.
Livet ditt i garderoben
som ikke slutter å kreve at du holder øynene på gulvet,
livet ditt på skoleballet der du løper hjem i en snøstorm,
du kaster dine siste par høyhælte sko i en snøhaug,
du innser at du er den eneste gutten
du noensinne ville ha revet av kjolen for.
Jeg var fortsatt i skapet på college.
Jeg hadde forelsket meg i en av mine beste venner på high school, Mandy.
Hun hadde kommet ut, det vekket meg også.
Så sa jeg til henne at jeg var forelsket i henne.
Og jeg følte at jeg hadde oppdaget nøkkelen til universet.
Men jeg var livredd.
Mandy...
"DEN FØRSTE KJÆRLIGHETEN"
...bare du kan forestille deg hvor mye tid jeg brukte
på å velge antrekk
kvelden da du tok meg med til min første homsebar
i Portland i Maine,
den største byen jeg noensinne hadde gått gjennom.
Jeg var så spent og redd
for at vi skulle bli sett eller drept
på vei inn.
Vi satt i parkeringshuset i over en time
til jeg ombestemte meg og du kjørte meg hjem,
maskara rant ned min splitter nye gutteskjorte.
Jeg var så skamfull,
men jeg gjorde ting jeg slet med
til poesi.
Kjønnet mitt, for eksempel, da jeg begynte å skrive om det,
følte jeg meg engstelig før jeg skulle på scenen.
Men da jeg sa diktet for første gang,
var det som om skammen forsvant.
Slampoesi reddet meg.
Å velge livet ditt...
"LIVET DITT"
...og hvordan det gjorde deg til noen som ofte opplever det enkelt
å forklare kjønnet ditt ved å si at du er lykkeligst på reise,
når du ikke er her eller der, men midt i mellom,
den gule streken som går gjennom sentrum
som en fordømt solstråle.
De vil fortsette å si at du er en forbrytelse mot naturen.
Og du vil se på alle dine muligheter og velge overbevisning.
Velge å tilbringe hele livet ditt
med å fortelle hemmeligheter du ikke skylder noen til alle
helt til det ikke er noen som kan fornærme deg
ved å kalle deg det du er:
Din hellige, blinkende stjerne,
din motorveiens lysstripe,
som faller igjen og igjen
for ditt vanskelige liv,
ditt perfekte liv,
ditt søte og vakre liv.
Året da jeg fikk kreftdiagnosen,
ble jeg kontaktet av high schoolen i Calais,
de ba meg holde vitnemålstalen
for avgangs...
...for avgangselevene på high school.
I hele livet mitt
har ingenting betydd mer for meg med tanke på karrieren
enn å bli invitert til det.
Jeg snakket om å vokse opp som skeiv,
vanskelighetene med å være i skapet på den skolen.
Det føltes som om en sirkel var sluttet.
Det føltes så legende,
og det føltes så viktig for mitt yngre jeg.
Jeg kunne føle mitt yngre jeg høre meg selv
og bare føle:
Er det dette vi har blitt til?
Og å være så lykkelig.
Før jeg fikk kreft, hvis noen sa feil kjønn til meg,
ble jeg rasende.
Jeg reagerte så voldsomt på folks oppfatning av mitt kjønn.
Men etter diagnosen
gikk jeg fra å føle kjønn veldig sterkt
til å føle meg kjønnsløs.
Jeg kjenner ikke meg selv via kjønnet mitt lenger.
Det er som om identiteten din drypper av deg.
Den faller av.
Jeg føler meg mer i kontakt med den delen av meg selv
som varer evig.
For jeg kan ikke ta kjønnet mitt med meg til den andre siden.
Jeg reagerer ikke lenger på at folk sier feil kjønn til meg.
Jeg har ikke...
Jeg føler meg bare som meg selv.
Og jeg kan fortsatt bli opprørt av kjønnsting,
men det er å se hva mine ikke-binære venner eller transvenner opplever.
Så det er sensitivt å snakke om,
for jeg vil ikke at noen skal føle
at noe er galt med dem,
hvis det var smertefullt å bli plassert i feil kjønn eller noe,
har jeg mye medfølelse med det. Det er bare ikke det jeg opplever lenger.
Ba, ba, ba. Havet, havet, synge, vinne, vinne, vinden.
Jeg prøver å finne lyden av diktet,
men det er ikke ord.
Lager du lyder for å finne en rytme?
Å føle hvordan et dikt skal høres ut.
Og så finne ord som passer med lyden.
Det har vært vanskelig for meg å miste stemmen på grunn av den nye behandlingen.
Så jeg tenkte at vi kanskje skulle endre kurs
og slutte å gjøre det.
Men jeg bestemte meg for å ta en infusjon til,
selv om jeg mister stemmen for alltid.
Og vilt nok, så fort jeg godtok det
og tenkte "ok, jeg vil ikke ha noen stemme",
så våknet jeg neste dag og kunne snakke.
Det var sprøtt!
Så i morgen har jeg en cellegiftsinfusjon.
Jeg håper virkelig at behandlingen fungerer,
for jeg vil fortsatt opptre.
Forestillingen hadde vært en hyllest til livet.
Og jeg tenker at det ville blitt min siste forestilling.
Men jeg håper at det ikke er tilfellet.
Så jeg gjør alt jeg kan for helsen min.
Basketspillere gjør en greie
hvor du under trening ikke kan forlate banen uten å ende med å score.
Så...
Jeg har tenkt på denne tiden som kanskje er slutten på livet mitt
som å ende med å score.
Men jeg må finne ut hvor mye kreften min vokser,
om det gjør det umulig for meg å ha forestillingen.
Jeg har vondt i ryggen når jeg kjører nå.
Det gjør vondt i beinet der nede.
Noe de alltid spør om, for det kan være kreft.
Jeg er veldig emosjonell.
Fordi jeg hadde smerter?
Du ble redd.
Du er redd?
Du var redd.
Dette er nøyaktig det rommet der de sa at jeg var uhelbredelig syk.
Du gjør meg engstelig på grunn av...
at du er så annerledes i dag.
Men du får føle det du må føle,
men jeg er ikke vant til at du er sånn.
Det får meg til å tenke at det er noe jeg ikke vet
som du vet.
Nei.
- Vet du noe? - Nei!
Men intuitivt?
Ikke i det hele tatt. Ikke noe intuitivt.
Det er nok bare...
at det slår meg at du ikke kan ha en ryggskade bare.
Jeg føler en smerte i dag som gjør at jeg tenker
"det føles som smerten man får når kreften vokser".
Jeg hadde ikke visst at det er sånn kreft ser ut i noens liv.
Hver måned finner du ut
at jeg lever, jeg dør, jeg lever, jeg dør.
Jeg lever, jeg dør.
Det er som et grusomt lotteri hver tredje uke.
Og jeg tror at jeg noen ganger ikke innser
vekten ved å bære på det hele.
Du er ferdig. Jeg skal la deg gå.
- Tusen takk. - Tusen takk.
Jeg har den elefant på brystet-følelsen.
Jeg får knapt noe luft i lungen min.
Ok.
Jeg må åpne e-posten.
Jeg ser hele tiden på klokken og ser at moren min legger seg 7.
Kan jeg åpne greia mi her, nummeret mitt?
Kanskje ikke mens vi kjører.
Vi er hjemme om 22 minutter.
Ok.
Jeg skal bare gå inn og lese tallet, skatt.
Det er en ti.
Stemmer det?
Stemmer det, skatt?
Stemmer det?
Herregud.
Jeg må ringe moren min.
Hvordan kan det være ti?
Hvordan?
Jeg må ringe alle.
- Er du sikker på at jeg leste riktig? - Ja!
- Sikker? - Ja.
Hei.
Mamma, blodprøven min gikk helt...
Min CA-125 gikk helt ned til ti igjen,
og immunmarkørene mine er mye bedre.
- Jeg er så glad. - Ja vel?
Det er så bra! Jeg har lurt på det.
Jeg har sittet her urolig fordi jeg ikke hørte fra deg.
Hva var tallet? Jeg hørte det ikke.
Det var ti, og sist var det 21.
- Å, jøss! - Det er strålende.
Ok, dere. Jeg er glad i dere.
Jeg er glad i deg!
Vi fikk Andreas blodprøve tilbake, og kreftmarkøren gikk helt ned.
Ja!
Jeg må ta et glass vin og feire.
Gjør det, Gay! Jeg skal drikke noe medisinsk marijuana.
Vi kan komme om tre uker, og det vil vokse eller noe,
men de tre ukene nå,
jeg har dem.
Og det føles som så mye å ha tre uker.
Jeg er så glad.
Jeg skal la meg selv være lykkelig.
Jeg kan ha en forestilling.
Jeg kan ikke tro det.
- Hei. - Hei, Bone.
- Hvordan føler du deg? - Temmelig bra.
Jeg gleder meg til forestillingen.
En av datoene vi ser på er i slutten av mai.
Og når jeg ser på helseplanen din,
vil jeg sørge for at vi gir deg nok rom for det.
Føler du deg komfortabel med at det er en av datoene vi spør om?
Det eneste som kommer opp for meg
er at jo lenger vi dytter på det, så vil jeg lure på om jeg er i live da.
"Vil jeg være frisk nok?"
Ok.
Men hvorfor heier vi ikke bare på...
muligheten for å være i live...
Og hvis ikke, vil jeg ikke føle meg dårlig for å ikke være der.
Jeg vil...
- være i et... - Hologram-Gibby!
- ...vakrere teater. - Du vil være i live.
Et teater i skyene.
"Kjære, fellesskap. Jeg har satt pris på disse årene.
Jeg har satt pris på mine rolige stunder, mine skrivestunder, min tid hjemme,
men jeg er slampoesi-artist
og savner å opptre veldig.
Så nyhetene jeg skal dele er kjempespennende for meg.
Jeg skal opptre på Paramount Theater i Denver,
lese dikt og dele historier om hvem jeg er.
Det kommer gjester som opptrer også.
Forhåndssalgskoden er 'gåsehud'."
Slutt, Ryan!
- Gib! - Meg, den er ødelagt.
Hvordan ødela du den?
Jeg åpnet den bare. Jeg gjorde ikke noe galt.
Det er ikke til å tro.
Det virker som om du er kjempeseriøs nå.
Som om du skal snakke om kreft eller noe. Herregud!
Kan du oppsummere bekymringene?
Ja, jeg tror at jeg får en hetetokt.
La oss se om jeg kan snakke under hetetokten.
Så én av tingene jeg bekymrer meg for
er at jeg ikke kan si diktene mine under en hetetokt.
Det jeg er mest redd for
er måtene behandlingene jeg gjør,
vil påvirke evnen min til å opptre på scenen.
Meg, stemmen min forsvinner.
Bra.
Bra. Det er vårt nye motto.
Prøv å kødde med oss, livet! Bra. Ta stemmen min.
Tror du at jeg ikke kan opptre uten stemmen? Feil.
Det har vært tre år med celle- giftbehandling, som påvirker synet mitt,
og hukommelsen min, så jeg vet ikke om jeg husker noen av diktene mine,
som kanskje hadde vært greit om jeg hadde en monitor,
men jeg vil ikke kunne se monitoren.
Så...
Nå må jeg begynne å lære diktene mine igjen.
Som barn trodde jeg at 100 var det høyeste tallet.
Moren min forbløffet meg dagen da hun sa 101.
Ett hundre og hva?
Tjueseks år gammel da jeg trodde at sex måtte involvere en fyr
og ordet "knulle".
Hvordan kunne jeg ikke ville se henne gjøre pole dance på traktoren
og klippe gressplenen vår i en bikini?
17 trege skritt til mikrofonen.
Hun pustet dypt inn før hun snakket.
Og jeg er langt fra klar for at Cupido, den nakne dritten,
retter noe skarpt mot meg.
Så langt unna klar til å gå slik av hengslene
som bare kjærligheten gjør.
Hva om du er ditt livs kjærlighet?
Jeg tenker: "Herregud, håper at det ikke stemmer,
for jeg er absolutt ikke typen min."
Tenk at du kan det. Sprøtt!
Jeg prøver å bestemme om jeg skal ta...
For så mange kommer til forestillingene mine som sliter med selvmord og...
Men jeg har ikke vært der, så jeg prøver å finne ut hvordan...
snakke og skrive om det uten å si at jeg er der nå.
Det er så rart å ha levd en så stor del av livet
med følelsen av å ville dø, men ikke nå.
Jeg var selvskader tidlig i 20-årene.
Jeg var så deprimert.
Og jeg våknet en dag og var bare helt ferdig.
Jeg løp inn på kjøkkenet
og hentet en kjempeskarp kjøkkenkniv,
og jeg bare... Jeg kunne ikke se på mens jeg gjorde det.
Det måtte ta slutt. Jeg gjorde sånn...
Herregud, det er vanskelig å snakke om.
Jeg blødde så mye.
Jeg var en halv centimeter fra en pulsåre.
Jeg hadde ganske enkelt dødd.
Men fram til da
vet jeg ikke om jeg så på selvmord som en mulighet,
og etter det gjorde jeg alltid det.
Men da jeg fikk kreftdiagnosen,
jeg husker da jeg våknet etter operasjonen,
så våknet jeg uten å være deprimert.
Jeg våknet...
med en følelse av verdsettelse.
Jeg følte plutselig at det var greit hvis jeg døde.
Men jeg ville aldri gjøre det selv.
Jeg kan ikke tro at vi skal til en scene i dag.
- Jeg kan ikke det. - En stor scene.
Jeg vet ikke hvordan det er å gjøre det.
Greit.
Herregud!
UTSOLGT
Kos deg. Hei! Hvordan går det?
Velkommen. Kos deg.
GJEST: TIG NOTARO
JEG ELSKER ANDREA
Hei, Tig.
Det er spennende. Hele verden venter på i kveld!
Det er sånn det føles. Folk er kjempespente.
- Jeg vil se på publikum. - Ingen er her ennå.
- Men jeg ofrer meg. - Ok.
Greit. La meg kjenne på det.
La meg se om jeg kan gå opp trappen uten å få panikkanfall.
Det er folk der.
Tusen takk! Jeg heter Tig.
Og...
Hvordan skal jeg puste?
Jeg vil at det skal se ut som om jeg har farge i fjeset,
så folk ikke blir urolige for meg.
Jeg vil gå ut der som en søyle av sunnhet.
Herregud.
Tenk at dette skjer.
Skatt, du vet at jeg aldri blir redd for følelsene mine?
Jeg er redd for mengden jeg har nå.
Ok, vet du hva?
Alle er her for å støtte og elske deg.
Meg, aller mest.
Kom inn.
Fem minutter.
- Fem minutter. Ha det! - Ok, takk.
Du bør være lysende.
Øyeblikket når noen sier det er så intenst.
Fem minutter.
Fem minutter, Andrea.
Alle disse linjene i ansiktet mitt
Forteller historien om hvem jeg er
Så mange historier Om hvor jeg har vært
Og hvordan jeg nådde hit
Men historiene betyr ikke noe
Ok.
Å fortelle dem til, det er sant
Jeg ble skapt for deg
Jeg klatret opp fjelltoppene
Svømte over havet
Jeg krysset alle grensene Og brøt alle reglene
Men, skatt, jeg brøt dem for deg
For selv da jeg var blakk
Fikk du meg til å føle meg Som en million dollar
Jeg ble skapt for deg
Jeg kan ikke tro at jeg er her.
Takk.
Tusen takk for at dere er her.
Da jeg tok de første rundene med cellegiftbehandling,
mistet jeg nesten alle hår på kroppen.
Mine stolte feministhår på beinet marsjerte til gulvet.
Jeg tok min første brasilianske voksing
helt uten voks.
Men øyenbrynene mine klarte seg bra.
To hårete sommerfugllarver som nektet å fly fra ansiktet mitt.
Moren min ringte meg en morgen og sa:
"Andrea, du vil aldri tro hva som har skjedd.
Faren din våknet med hele høyre øyenbryn borte."
Og det har gått tre år, folkens,
og faren min sitt øyenbryn har ikke vokst tilbake.
Jeg vet at han mistet øyenbrynet så jeg kunne beholde mine.
Og du må ikke tro på mirakler for å tro på det.
Du må bare tro på kjærlighet.
Jeg var på ingen måte et naturtalent.
Jeg var ikke en av de som ble født med hakeslipp.
Jeg var tøff i skallet.
Urørt av regn i årevis.
Tok det å finne ly på alvor.
Selvsagt jaktet skjønnheten på meg.
Den jakter på alle.
Men jeg kom meg unna.
Gjemte meg i uro, anger, løftet om et liv etter døden
eller slutten på uken.
Så en dag,
i et rødt fløyelsesteater i New Orleans,
så jeg Maya Angelou gå på scenen.
Sytten trege steg til mikrofonen.
Hun pustet inn før hun snakket.
Jeg kunne høre Gud bli født i det åndedraget.
Jeg hadde aldri følt noe slikt før.
Jeg lette i leksikonet etter følelsens navn da jeg kom hjem:
"gåsehud".
Etterpå tenkte jeg: "Jeg kan klare det."
Jeg tok sikkerhetsbåndet av livet mitt
og lot alt røre det.
Caitlin Clark på TV
i tredje sesongen med Hawkeyes,
skarp som en V av spurver,
som flyr gjennom malingen som Michelangelos pensel:
222 ganger gåsehud.
Lillesøsteren min, edru for første gang på 14 år,
ringte meg for å si at hun la merke til at vår mors øyne er grønne:
505 ganger gåsehud.
På et tidspunkt begynte alt å gjøre det:
En oppriktig unnskyldning, en fiendes kjærlighetsdikt,
månen som stiger over vannskillet.
Og plutselig døde ingenting i verden.
Har dere noensinne følt det?
Brøkdelen av et sekund der ingenting i verden dør?
888 ganger gåsehud.
Jeg i hjemmet mitt, fire måneder ut i cellegiftbehandlingen,
som ser alle øyevippene mine falle av kinnene mine,
og jeg innser at det var 400 ønsker jeg ikke hadde kommet med ellers.
Det er umulig å unnslippe magien nå.
Skjønnheten fanget meg og ga aldri slipp på meg.
Og greia med verdensrekorden er
at hvis noen slår den etter meg,
å, det vil de gjøre,
så vil jeg elske det sånn
at jeg uten å prøve engang
vil slå den igjen.
Ja, Gibby!
Vennen min sa: "Hva om du er ditt livs kjærlighet?"
"BUMERANGVALENTIN"
Jeg tenkte: "Herregud, jeg håper at det ikke er sant,
for jeg er absolutt ikke min type."
Så kl.12.31...
"LEVENDE BEVIS"
...da han bestemte seg for å la være, for å redde sitt eget liv,
da gjorde jeg det også.
Hele hjertet mitt, hele sinnet mitt, dro hjem med et levende bevis.
Neste dikt er for Megan. Eh...
For en...
Når jeg kaller kreft den store K-en...
"SKYTTSHAVENGEL"
...er hun den eneste som vet at jeg mener det store havet
der vi møtte vår egen Titanic uten å synke.
Og hjertet hennes var døren
som åpnet så vidt at den rev av hengslene
og holdt meg flytende,
selv når jeg våknet etter operasjonen
og måtte spørre henne om hva de fant.
Alle som synes at poesi er ubetydelig
har aldri trengt noen som skulle fortelle dem noe utrolig vanskelig,
på vakkert vis.
Tusen takk, alle sammen, for at dere kom.
Jeg kan ikke si hvor mye det betyr for meg.
Tusen takk. Jeg håper at dere har en vidunderlig kveld.
Jeg elsker dere alle så mye.
Takk, fra bunnen av mitt hjerte.
Tusen takk.
Takk.
Herregud!
Jeg aner ikke.
Herregud.
Gråter du på grunn av kjærlighet?
Ja.
Skatt, det var så bra.
Det var topp.
Jeg hadde så mange følelser, jeg følte at jeg skulle...
Jeg var en ballong fylt med følelser som skulle sprekke.
Jeg følte meg mer sårbar enn jeg har følt meg noensinne.
Kreftmarkøren min var så lav som den har vært, sist jeg var der.
Så heller enn å gå rett inn for en infusjon,
sa jeg at jeg ønsket en skanning først.
Så nå venter jeg på resultatene.
Jeg var oppe hele natten i går.
Jeg hadde store smerter.
Det føles som om hele bekkenbeinet mitt i ryggen brekker.
Så kom skanningsresultatene inn på telefonen,
og jeg har ikke åpnet dem ennå.
Denne føles ekstra sensitiv, for jeg er redd for...
Hva var det?
- Der. - Hva?
Det var kjempesøtt.
Jeg føler at den kom for å hjelpe.
Vi har hatt to sørgeduer i hagen vår som vi kalte turtelduene.
De var her i månedsvis.
Og så langt, i noen uker,
har det bare vært én sørgedue.
Det er lyden av sørgeduen.
Så sjekket jeg det
og ble veldig trist, for det sto at sørgeduer lever i par ut livet.
Og så, hvis den ene dør...
da vil en sørgedue tilbringe opp til et år med å sørge,
den ser etter...
partneren sin.
Men det som hadde gjort meg kjempeglad nå,
er hvis en annen sørgedue kom dit
og ordnet alt.
Kanskje den andre sørgueduen fant et bedre tre
og tenker: "Kom hit."
For den er...
Nei.
Jeg ville heller vært i et dårlig tre med deg enn i et bra tre.
Jeg henter skanningsresultatene, så kan vi åpne dem der ute.
Å, jeg føler meg dårlig.
Jeg også.
Ja, den er overalt.
- Får jeg lese det? - Vent.
Gi meg et øyeblikk, ok?
"Opptak med nivå 2 livmorhalslymfe...
knuter bilateralt av usikker betydning.
Intervallprogresjon av metastasesykdom
i bryst, mage og bekken."
Så det er nok det jeg føler nå.
Den er overalt.
Det er skummelt at det er en i magen min.
Jeg tror at når jeg får nyhetene,
så kommer jeg tilbake til nuet.
Som er mye enklere.
Jeg er glad for at du opplever det!
Jeg vil være i mine små håpefulle øyeblikk.
Men jeg er fortsatt håpefull.
Er du det?
Faen! Jeg ville ikke at det skulle være kreft i hele kroppen min.
Jeg ville virkelig ikke det.
Jeg tror at da jeg fikk de siste nyhetene,
da tenkte jeg:
"Jeg dør av dette, og jeg dør temmelig snart."
Jeg visste at hvis jeg tok en tur med Meg
og sa at "denne turen er for å se om jeg kan...
overgi meg til livet
på en måte som gir meg glede igjen."
Så vi tok en tur, og...
Jeg tar det bare inn.
Plutselig falt alt det tunge på meg.
Som om hele verden endret farge.
Jeg husker at jeg i starten tenkte
at jeg hadde to år igjen.
Jeg tenkte at det var så lite.
Og nå føler jeg...
"Herregud, det er så mye."
Et sekund er så mye.
Et minutt her hvor jeg sitter og ser på Megs ansikt er så mye.
Får jeg to år med det?
Jeg føler at jeg har levd så mye lenger
de siste årene enn i alle årene tidligere.
Det var bare... wow!
Jeg...
Jeg har dette livet.
Og...
Jeg vet at jeg ikke dør i dag. Jeg føler meg sikker på det.
Så, jøss, jeg...
jeg får i morgen også.
Så hva skjer nå?
Jeg vet ikke.
Jeg vil leve i mysteriet, ikke sant?
Jeg vil...
at mitt siste sekund skal være...
"Jeg kunne ønske at jeg hadde en million flere."
Gi meg de lyse årene
Men jeg vil ha de mørke også
Sorg er sangeren i bandet mitt Hun er en personbil
Og en snarvei til sannheten
Lær av søtviene
De vokser i de mørkeste stedene
Hadde vi ikke blitt stukket så ofte Hadde vi aldri kommet frem
I denne himmelen på jorden Som jeg ikke vil kaste bort?
Plukk opp en lykkeskilling
Og jeg vil gifte meg med deg For pengene dine, min kjære
Så hold Novocain Utenfor visdomstennene mine
Jeg vil føle alt
Salt, så surt, så søtt
Jeg vil kysse deg, skrive kjærlighetens Navn på mine smuldrende vegger
Legge dem ved føttene dine
Med resten av meg
Salt, så surt
Så søtt
Kom til verandaen, kjære
Se opp på den perfekte himmelen
Som holder solen og månen Og torden i juni
Mens den lærer fuglene og regnet å fly
Det trenger ikke å være perfekt
Nei, jeg vil bare røre sannheten
Jeg vil verdsette det å prøve Og det levende og døende
Og gjøre store feil, slik folk gjør
Plukk opp en lykkeskilling
Og jeg vil gifte meg med deg For pengene dine, min kjære
Så hold Novocain Unna visdomstennene mine
Jeg vil føle alt
Salt, så surt, så søtt
Jeg vil kysse, skrive kjærlighetens Navn på smuldrende vegger
Legge dem ved dine føtter
Med resten av meg
- Det er alt jeg trenger - Det er alt jeg trenger
- Livet er kjærlighet jeg blør - Livet er kjærlighet jeg blør
Søtt, så surt
Så søtt
Livet er kjærlighet jeg blør
- Så søtt - Så søtt
Så søtt
Tekst: Knut Normann