For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT
Pasakysiu, kad dažniausiai labai nusimenu,
kai Megė redaguoja mano eilėraščius.
Ji – siaubinga redaktorė!
Pasakyk, ką turi galvoje.
Turiu galvoje, kad Megė yra poezijos mokytoja,
todėl ji labai įgudusi rašytoja ir redaktorė.
Todėl Megė tiesiog apkarpo ir apkarpo mano eilėraščius.
Tada aš verkiu, supykstu dėl to, ką ji sukritikuoja.
Ir kaskart kitą dieną suprantu, kad ji buvo teisi.
Bet viso šio proceso metu aš...
aš patobulėjau.
- Tiesa, pupa? - Taip.
Turime du skirtingus požiūrius į klišes.
Aš visada bandau jas išmesti,
o Andrėja jų įtraukia dar daugiau.
Suprantu, kad negalėtum taip suredaguoti,
jei tikrai būtum įsijautusi į eilėraščio žinutę,
bet papasakok smulkiau.
Man atrodo, jei galėtum tai padaryti savarankiškai,
manęs čia nebūtų.
Man patinka mano būdas ir tavo būdas.
Bet mano būdas truputį smagesnis.
Todėl dabar preliminariai pavadinau eilėraštį „Mirties himnu“.
Vakar perskaičiau pradžią Megei
ir pasakiau: „Jei kurčiau dokumentinį filmą,
būtinai jį pradėčiau pirmomis šio eilėraščio eilutėmis,
skambančiomis už kadro, vykstant veiksmui.“
Megė sako: „Koks vyktų veiksmas?“ „Nežinau. Gal mano laidotuvės.“
O tada Megė sako: „Ne!“ Buvo labai nejauku.
Man neramu!
Man irgi baisu jį skaityti.
Iš pradžių maniau, kad tai skrandžio infekcija.
„GYVENIMO HIMNAS“
Bet kai pradėjo panašėti į skrandžio anakondą,
mano gydytoja įkalbėjo mane pasidaryti KT tyrimą.
Visą gyvenimą kenčiau nuo hipochondrijos, stiprių panikos priepuolių
ir chroniškos mirties baimės,
todėl jau drebėjau, kai radiologas paprašė manęs pakeisti pozą,
kad apžiūrėtų dubenį.
Delnai taip prakaitavo, kad jaučiau skęstančias gyvenimo linijas.
Radiologas pažeidė taisykles ir palydėjo mane iki mašinos.
Eidami dukart sustojome, kad galėčiau hiperventiliuoti jo glėbyje.
Kitą rytą kišenėje suburzgė mano telefonas.
„Keli dideli dariniai kiaušidėse. Įtariami piktybiniai navikai.“
Nejaučiau rankų.
Jos nutirpo, nes bandžiau laikytis įsitvėrusi visų, kuriuos mylėjau.
„Tai košmaro pradžia,“ pamaniau.
Liga, kurią vėliau mano gydytojai paskelbs neišgydoma.
Baisiausia mano baimė išsipildė.
Bet likite su manimi,
nes mano istorija apie tai, kad laimę rasti lengviau,
kai suprantame, jog paieškai neturime amžinybės.
Šįvakar pas mus lankosi žmogus, išleidęs daug poezijos knygų
ir dalyvavęs poezijos skaitymuose visame pasaulyje.
Kolorado poezijos laureatas (-ė), Andrėja Gibson.
Taigi, sunkus darbas būti poezijos laureatu (-e),
ir taip atsitiko tuo metu gyvenime,
kai įpusėjote nelengvą sveikatos kelionę su vėžiu.
Taip. Manau, kad suvokimas, jog visi esame mirtingi,
visi atsisveikinsime su šiuo pasauliu
ir, tam tikru būdu, vieni su kitais,
atsisveikinsime su savo kūnais, galiausiai
tai tave pažadina, suprantat?
Iš karto pažadina, tavo akys išsiplečia
ir tave pribloškia viso ko trumpumas.
Ir nenori švaistyti nė sekundėlės.
O prieš tai iššvaisčiau daug sekundžių.
LONGMONTAS, KOLORADAS
„KUPROTAS KALNAS“
Negaliu priversti jų nustoti loti ant paštininkės,
ką bedaryčiau.
Nes Skvošas galvoja: „Žinau, kad ten yra protu nesuvokiamų
medicininių sąskaitų.
Neškit jas toliau nuo mūsų namų!“
Jei reiktų ko nors tikėtis,
tikėčiausi pašto dėžutės.
Nes su mūsų pašto dėžute galynėjuosi
kaip bičas „Kalėdų pasakoje“ galynėjasi su krosnimi.
Negaliu pastatyti tos pašto dėžutės taip,
kad jos nenuverstų sniego valytuvai.
Pažiūrėkime.
Nesuprantu, kodėl jie neįdeda laiškų čia.
Tiesiog...
Dėžutė turi nejudėti, kad ji būtų nusiteikusi pristatyti korespondenciją.
Prakeikimas. Dar vieną akmenį.
Kam tie akmenys?
Jie prilaiko dėžutę.
Akivaizdu!
Garbės žodis, manau, kad tai puiku.
Jei nešiočiau paštą, įdėčiau čia,
nes matyčiau, kad žmonės labai stengėsi.
Manau, svarbiausia yra stengtis.
Gib, gal žinai, kur mašinos rakteliai?
Ne.
Radau.
Andrėja turi keistą gebėjimą susidraugauti su žmonėmis,
kurie paprastai... tarsi turi ribą, kurios neperžengi.
Pavyzdžiui, ėjome į Andrėjos gydytojo vestuves...
Ne į onkologės.
- Bet į šeimos gydytojo. - Taip.
Sakyčiau, dabar jis – vienas mano artimiausių draugų.
Vestuvės buvo labai tradicinės,
todėl vienu metu buvo atskirtos šokių aikštelės vyrams ir moterims.
Nežinojome, ką daryti, taigi...
Išėjome į automobilių stovėjimo aikštelę ir šokome,
nes galvoju: „Kurią pusę rinktis?“
Bet jis nuostabus. Mes rengiame mirties susitikimus.
Per juos mes susisiekiame telefonu arba įsijungiame „Zoom“
ir tiesiog kalbamės apie mirtingumą, mirtį ir...
Nuolat sakau tą Megei.
Jaunystėje visada maniau,
kad mirti būtų daug lengviau, jei visi mirtų vienu metu.
Dabar aš persigalvojau,
nes žiūriu į visus savo draugus
ir jau matau,
kaip mano mirtis daugeliu atžvilgių pavers juos labiau savimi.
Bet...
Aš...
Aš nenoriu...
sakyti, kad tikrai mirsiu.
Mes čia, vakarėlių liūtai.
- Laukiu nesulaukiu. - Nori, kad čia sustočiau?
Taip, noriu.
- Skauda. - Viskas gerai.
Apibūdinti tai galiu tik
tarsi migreną savo...
dviračio sėdynės srityje.
Visą šį laiką negėriau vaistų nuo skausmo,
bet vakar vakare vos neišgėriau.
Bet mano sesuo įjunko į „OxyContin“, taigi...
Vengiu tų dalykų, kai tik galiu.
Ką šiandien filmuojate?
Jie kraustosi dėl manęs iš proto.
Tikrai?
Jie netikėtai pasirodė mano namuose ir...
- Nesunku pastebėti. - ...ėmė filmuoti viską, ką veikiu.
- Atrodai nuostabiai. - Ačiū. Tu irgi!
Taip, nežinau dėl ko,
bet visą gyvenimą vyrai sekiojo paskui mane kaip išprotėję.
ONKOLOGINĖ RADIOTERAPIJA TYRIMAI PRIEŠ ANESTEZIJĄ
Daugiau man nieko nereikia, eikite ir atsisėskite ten.
- Ačiū. - Nėra už ką.
Jaudinuosi.
- Sveiki. Kaip laikotės? - Sveiki. Gera vėl jus matyti.
Džiaugiuosi, kad nesėdite vežimėlyje. Jaučiatės geriau?
- Žinau. Truputį geriau. - Gerai, puiku.
Ačiū, kad paklausėte.
2021 metais man diagnozavo kiaušidžių vėžį.
Man pašalino gimdą,
po to pusmetį gydžiausi chemoterapija.
O paskui, po pusmečio, vėžys sugrįžo.
Grįžo į kepenis ir į diafragmą.
Tuo metu sužinojau, kad prognozuojama gyvenimo trukmė yra dveji metai.
Tada turėjau ištverti dar vienerius tos pačios chemoterapijos metus.
Andrėja išeina iš paskutinio chemoterapijos seanso.
Labas, pupki. Ką jauti?
Didelę laimę.
Bet po keturių mėnesių
vėžys vėl sugrįžo.
Todėl tada gydytojai paskelbė jį neišgydomu.
Dabar jau viršijau dvejų metų gyvenimo trukmės prognozę.
Man sakė, kad galiu išmėginti eksperimentinį gydymą,
bet mano gydytoja pasakė: „Suprantu, kad galit nenorėti tęsti gydymo.
Jei norite leisti sau mirti...“
Bet aš noriu gyventi tiek, kiek galiu.
Norėčiau pasakyti: „Man 50 metų“.
Taip norėčiau, kad man dabar 48 m., bet žmonėms sakau, kad 50 m.
Todėl pasakiau savo gydytojai,
kad nebesiūlytų man
nutraukti gydymą.
Darysiu viską, kad gyvenčiau tol, kol galiu.
- Iki penktadienio. - Ačiū. Susitiksim po kelių dienų.
Gerai.
Paskutinį kartą gardžiavausi maistu prieš trejus metus.
Kai sergi vėžiu ir tau atlieka chemoterapiją,
visiškai netenki apetito.
Bet gyvenčiau likusį gyvenimą be skonio receptorių, jei...
galėčiau gyventi likusį gyvenimą.
Paprastai dabar paklaustume Stefos apie jos intymų gyvenimą.
Taip!
- Stefa turi naują merginą. - Taip.
Stefa anądien paskambino ir pasakė:
„Ji mane pamalonina pirštais“.
- Tiesą sakant... - Ne, buvo ne taip.
- Pala, ką pasakei? - Tai jūs man paskambinote
pasakyti, kad Megė tave malonino!
- Aš... Mes tau taip pasakėm? - Taip.
- Nesugalvojau to pasakyti šiaip sau. - Mes nepaskambinom tik...
Dėl vėžio.
Mes ne... Pala. Pasakyk, kodėl mes tai pasakėme Stefai.
Tai ne tas dalykas, ką įprastai sakome draugams!
Pala, kas nutiko?
Tu man paskambinai ir pasakei,
kad šįvakar Megė tave taip pamalonins pirštais,
kad net vėžį išvys.
Ne, aš taip nesakiau!
Turiu žinutę telefone, galim išsiaiškinti.
Juokiausi iš tos žinutės. Turėjau sustoti
ir pasimėgauti ja.
Ne... Tiesiog susikaupti.
Stefa. Čia mudvi su Mege.
Ką tik išgirdome, kad Hetera pranešė tau naujieną.
Norime, kad žinotum,
jog šįvakar Megė mane pamalonins pirštais ir viską sutvarkys.
Megei atrodo, kad ji gali įkišti pirštą ir jį apčiuopti,
ir pasimelsti, kol mane glamonėja.
- Gerai, palauk... - Matai? Sakei!
Bet žinok, kad palikau tau šią žinutę, nes
Hetera perdavė tau naujieną, jog kaule turiu metastazę...
Žinojau, kad tau bus liūdna,
mano draugams bus liūdna,
todėl, kai taip nutinka, draugams palieku tokias žinutes.
- Suveikė. Buvo visai neliūdna. - Veikia. Visada suveikia.
Jei jau taip pasakei, paleisk ir atsakymą.
Gerai.
Andrėja, Mege, aš taip pat truputį paverkiau,
paskui vėl atgimė viltis, ir aš vėl kupina vilties,
nes dabar žinau, kad šįvakar būsi pamaloninta.
Gal galiu pasiūlyti panaudoti nykštį?
Nes pastaruoju metu mane glamonėja nykščiu,
ir aš nesergu vėžiu,
galbūt dėl to.
Garbės žodis, nėra taip malonu,
nežinau, kodėl vis taip nutinka. Turbūt dėl to,
kad nepasakau...
ne.
Taip, aš judvi labai myliu.
Stefą visada traukė vyresnės moterys.
- Todėl jos merginai – 70 m. - Ne, jai ne 70 m.!
- Maniau, kad sakei, jog tiek. - Jai tik 65-eri.
- Tokia jauna. - Žinau.
- Kodėl dėl to nerimauji? - Nes tai 20 metų.
Stefa išties ją myli.
- Taip. - Tu tikrai ją myli.
Ir nenori, kad ji mirtų anksčiau už Stefą.
Bet, manau, tai labai įdomu,
baimė susitikinėti su žmogumi,
kuris galimai artėja prie gyvenimo pabaigos.
Nesu sutikusi žmogaus, privertusio pagalvoti:
„Aš tik noriu daugiau laiko su tavimi.“
Kaip miela, Stefa. Lygiai tą patį jaučiu Megei.
Noriu viso laiko.
Noriu būti čia, kai išleis jos knygą.
Mums nutiko šis tas neįtikėtino.
Ar pasakojau, kas mums nutiko anądien?
Kurią dieną?
Kai sužinojome, kad mano kaule atsirado metastazė?
Manau, tada pasijutome taip:
„Gal man liko vos keli mėnesiai gyventi.“
Gali būti, nežinau.
Bet šitaip tądien jautėmės.
O paskui
mes daug verkėme, po to
Megė įjungė tą įrašą.
Pamačiau, kad yra programėlė, kuri pasendina,
paskui paleidau dainą
ir dainavau Šanajos Tvein „You're Still The One“.
Nes ta daina skambėjo, kai pasipiršau Andrėjai.
Vis dar stipri
Vis dar ta Tu vis dar ta, pas kurią bėgu
Ta, kuriai priklausau
Tu vis dar ta Kurios noriu visam gyvenimui...
Tiesiog myliu šį žmogų.
Ji tokia kieta.
Esu be galo įsimylėjusi šį žmogų.
Bet... taip.
Jaučiau, kad dar niekad taip aiškiai savęs nesuvokiau,
nei tada, kai pamačiau Megę seną.
Mačiau visus mūsų meilės metus jos veide.
Ir mačiau, kad ji nusinešė mus ištisus dešimtmečius
į ateitį.
Jaučiau, kad buvau su ja kiekviename žingsnyje.
Įsivaizduokite, kai miršta žmogus...
„TINKTŪRA“
...siela ilgisi kūno,
sielojasi dėl prarastų rankų ir visko, ką jos galėjo apglėbti.
Ilgisi gerklę gniaužiančio drovulio skaitant balsu
pirmąją dieną mokykloje.
Įsivaizduokite sielą, besiilginčią sumušto kojos pirštelio,
klibančio danties,
alkūnės nervo.
Siela vis dar klausia:
„Kodėl alkūnės nervas taip veikia? Tai tiesiog keista.“
Įsivaizduokite sielą, besiilginčią ištroškusių sodo skruostų,
laistomų sielvartu.
Įsivaizduokite sielą, besiilginčią kiekvienos nukritusios blakstienos,
laukiančios, kol taps noru.
Kai miršta žmogus, siela ieško visatoje
ko nors raustančio,
naršo visatą, ieškodama išbaigtos kantrybės,
paskutinio nervo, kovojančio dėl gyvybės,
gerklų, trokštančių būti išgirstų.
Įsivaizduokite, siela ilgisi alkio,
tuštumos,
įniršio,
kumščio, neišmokyto susigniaužti – sugniaužto,
dantų, neišmokytų būti sukąstais – sukąstų,
kūno, neišmokyto mylėtis – pasimylėjusio,
kaip alkanas vaiduoklis išsikasusio iš kapo.
Siela ilgisi senatvės laikinumo...
Su gimimo diena!
- Ir dar daugiau - Ir dar daugiau
Siela ilgisi kiekvienos dienos,
kai sirgo kūnas,
prievarta išgautos dabarties,
karščiavimu sukurto buvimo čia.
Karščiavimas yra kūno malda,
taip kūnas dega, melsdamas dar vienos įprastos dienos.
Siela ilgisi to, ko kūnas negalėjo atsižadėti.
Kas dar šitaip tvirtai laikytųsi visko?
Andrėja yra sunkios būklės,
dėl to ką tik nukrito jų nykštys.
Nunešiu jį slaugei, kai ji sugrįš,
nes manau, kad tai gali būti truputį svarbiau
už auglius.
Niekas kosmose negali to įsivaizduoti.
Nei kometa, nei nebula,
nei šviesos spindulys negali suvokti pagarbios baimės kraštovaizdžio,
gėdos karščio,
pirštų, išraunančių pirmuosius žilus plaukus,
ir juos išmetančių.
„Negaliu to įsivaizduoti,“
sako žvaigždės.
„Papasakok dar kartą apie pašiurpusią odą.
Papasakok dar kartą apie skausmą.“
Poezijos laureato renginiui surengsiu poezijos skaitymą.
Organizatoriai prašo, kad papasakočiau, kaip pradėjau kurti poeziją ir rašyti.
Užaugau mažame miestelyje šiaurinio Meino miškuose.
Ten buvo darbininkų miestelis.
Žmonės neturtingi, bet ten labai gražu.
Kai augau, mano gyvenime nebuvo menininkų.
Nepažinojau poetų ar rašytojų.
Nežinojau, kad galima užaugus užsidirbti duonai iš meno.
Paskui, dvidešimties su trupučiu atvykau į Koloradą,
čia atradau poezijos kovas.
Man jos patiko dėl to,
kad buvo daug prieinamesnės nei kitos rūšies poezija.
Tam dalykui nereikėjo daktaro laipsnio.
Bet niekad neidavau prie mikrofono. Galvodavau: „Nė už ką.“
Be galo, siaubingai bijojau kalbėti viešai.
Paskui mano buvusioji Betė mane paliko.
Mane apėmė jausmas, kad nebėra ką prarasti,
man niekas neberūpėjo. Užlipau ant scenos ir...
Vis tiek labai jaudinausi.
Mano balso nesigirdėjo per popieriaus šiugždėjimą.
Parašiau šį eilėraštį...
Parašiau šį eilėraštį jau senokai.
Tai buvo jausminga, nesuvaidinta
neatrodė, kad turiu... nežinau.
Nesugalvoju geresnio žodžio, būti „prašmatni“.
Kovojau krumpliais, baltais kaip žvaigždės,
nuo jų liko Salemo formos mėlynės.
Man visada buvo svarbu kurti poeziją,
kuriai suprasti žmonėms neprireiktų laipsnio.
Gal iš dalies dėl to
kartais pasaulį vaizduoju gražesnį, nei jis yra.
Manau, turbūt todėl, kad neturėjau noro
mokytis skambių žodžių.
Žinau tiek nedaug žodžių, kad kai išleidau pirmąją knygą,
leidėjas pasakė:
„Andrėja, visuose eilėraščiuose – tie patys žodžiai skirtinga tvarka.“
Atsakiau: „Čia visi mano žinomi žodžiai!“
Kam rašyti eilėraštį, kurio žmogus nesupras?
Ne tik nesupras, bet ir nepajus.
Žinau, kad mano širdis – sulūžęs šaldiklis.
Todėl negaliu išsaugoti nieko užšaldyto,
todėl, ne, aš ne „visada verkiu“,
aš tik atitirpstu iš kraštų.
Tuo metu nebuvau girdėjusi, kad kas nors scenoje
kalbėtų apie savižudybę.
Todėl pradėjau atvirai rašyti apie savo...
...patirtį, kovojant su mintimis apie savižudybę.
Sakau kiekvienai dienai, kai negalėjai pakilti iš lovos,
taikiniui ant tavo riešo,
visiems, kas kada nors norėjo mirti,
man sakė, kad kartais labiausiai gydo
priminimas sau vėl ir vėl, ir vėl,
kad kiti žmonės tą jaučia taip pat.
Tuose eilėraščiuose būdavo daugiau vilties.
Nes žinojau, kad kalbu kitiems žmonėms,
kuriems išties sunku. Manau, tai paguodė žmones.
Andrėja apie poeziją galvoja ne „Ką aš galiu gauti?“
Kaip žmogus scenos viduryje,
bet ji galvoja: „Ką galiu sukurti žmonėms?“
Manau, todėl jos poezija išlieka ilgiau.
ŠĮVAKAR PASIRODYS PONAS ANDRĖJA GIBSON
Dalyvavau viename renginyje,
pasirodymo klausėsi muzikos vadybininkė,
ji pasakė, kad jai dar niekad neteko būti poetų vadybininke,
bet gal norėčiau pamėginti? Aš atsakiau: „Taip!“
Gibi! Pasilinksmink.
Jaudinuosi!
Šventas, aš noriu būti šventas.
Nežinojau, kad tuo metu šventumas jau buvo manyje.
Patyrėme lengvą šoką pamatę, kad žmonės atėjo.
Nežinau, ar jie norėtų, kad tai pasakyčiau,
bet Andrėja buvo tarsi poetų roko žvaigždė.
ANDRĖJA GIBSON BILIETAI IŠPARDUOTI!
Viena iš pirmųjų sakytinės poezijos kūrėjų, gastroliavusių po roko klubus.
Pasirodymas buvo triukšmingas, kupinas energijos,
žiūrovai prisigėrė, visur glamžėsi, ir...
Bučkis, bučkis, bučkis...
...nevaldoma atmosfera!
Pradėdavau skaityti eilėraštį,
o publika jį sakydavo kartu su manimi.
O Dieve, tai buvo... pasaka!
Jei sėdėčiau šalia nepažįstamojo,
kuris paklaustų: „Koks tavo darbas?“ Atsakyčiau: „Kuriu poeziją“.
Negaliu tuo patikėti.
Štai kaip man pasisekė šiame gyvenime.
Ir taip aš susipažinau su Mege.
Megė taip pat buvo sakytinės poezijos kūrėja.
Aš nuvykau į pasirodymą, o ji tą patį vakarą skaitė eiles.
Kažkas paklausia, kokius kontraceptikus naudoji,
o tu atsakai: „Gėjų metodą“.
Vos tik ją išgirdau, pamaniau: „Ji – nereali“.
Jaučiu, kad susimaunu kažkur kitur,
labiausiai nuviliu save...
Poetai yra gan glaudi bendruomenė,
todėl visi pažįstame vieni kitus.
Mes susitikdavome nacionalinėse poezijos kovose
arba įvairiose rašymo stovyklose, daug metų mus siejo tik draugystė.
Neįpareigojantys santykiai.
Paskui mes šokome po svarbaus konkurso Ouklande.
Ji buvo su kačiukų suknele, ant suknelės buvo pilna kačiukų!
Bet ji buvo puiki šokėja, turbūt prieš tai neteko matyti, kaip ji šoka.
Negalėjau patikėti, kaip puikiai ji šoka,
visi žinote, kad ir aš puikiai šoku.
Kai šoku, daug prakaituoju, nes atiduodu visas jėgas.
Nežinau, ar noriu pasakoti, ką padariau.
Jie tiesiog nusivalė delnus į mano rankas,
paskui palaižė savo delnus...
Pagalvojau: „Keista.
Ir erotiška.“
Labai grubus dalykas.
Prašyčiau, nenoriu pasakyti, kad taip galima elgtis.
Bet paskui įlipau į liftą su mūsų bendra drauge,
ir ji pasakė: „Taip, nesistebiu.
Andrėja jau seniai tave įsimylėjo. Prieš daugybę metų.“ Nustebau: „Ką?“
Pasakiau: „Tas žmogus – gėjų Džeimsas Dynas. Ką čia kalbi?“
Ji atsakė: „Tu būtent jų skonio.
Apvalių formų, raudonai pasidažiusi lūpas.“ Ir aš...
Neįsivaizdavau, kad galėčiau būti kieno nors skonio.
Nes visą gyvenimą turėjau kompleksų dėl kūno.
Visą vaikystę lankiau vaikų svorio metimo stovyklą.
Todėl, kai susipažinau su Andrėja,
svėriau turbūt 22–27 kg daugiau, nei sveriu dabar.
Maniau, kad žmonės, su kuriais draugavau, turėjo susitaikyti su mano kūnu.
Kai Andrėja atsiuntė žinutę ir paklausė: „Gal nori nueiti į pasimatymą?“
atrašiau: „Žinoma, su kuo?“
Ką manai apie mane ir Megan?
Manau, kad ji turbūt yra tavo gyvenimo meilė.
- Ką? - Ką?
Megės mėgstamiausia atlikėja buvo Lana Del Rei,
gavau bilietus pirmoje „Red Rocks“ eilėje,
pakviečiau ją į koncertą.
Ir jie nuskraidino mane į Koloradą.
Jaučiausi lyg gyvenčiau „Princesės dienoraštyje“.
Galvojau: „Aš lėktuve!“
Skvošai, tuoj susipažinsi su mano drauge Megan Fali.
Džiaugiesi?
Pabudome koncerto rytą,
aš pasakiau: „Paguglinsiu, kiek užtruks nuvykti į salę, kada prasidės,“
ir pamatėme... Buvo gegužės 13 d.
Ir supratom: „Koncertas buvo gegužės 12 d.“
Taigi, pražiopsojome koncertą.
Šiek tiek suvaidinau, kad nusiminiau dėl koncerto,
nes norėjau jų dėmesio, aš...
Jie pasakė: „Gal ateik čia ir parodyk savo nuogą kūną?“
Tai buvo lyg ir pirmas kartas, kai įteikiau savo kūną kaip dovaną,
ir nebandžiau jo paslėpti.
Ir...
...jie pabučiavo mano pilvą, o tai buvo mano kūno dalis,
kurios man buvo liepta gėdytis nuo vaikystės.
Ir jie vis kartojo: „Seksualu!“
Atrodė, kad
kažkas bučiuoja žaizdą, kad ji pagytų.
Aš neatsisveikinu.
- Nori, kad tiesiog išeičiau? - Ne.
- Nori, kad mesčiau darbą? - Taip.
Ir ką aš veiksiu?
Rūpinsiesi manimi.
Tai kažką perjungė mano galvoje, ir pagalvojau,
jei Andrėja gali mylėti mano kūną, ar aš galėčiau jį mylėti?
Todėl pandemijos metu atitolau nuo poezijos ir ėmiau rašyti memuarus.
Ir rašiau juos apie savo kūną.
Paskui mano artimas žmogus susirgo vėžiu, o aš
rašau memuarus apie savo sumautą kelnių dydį?
Maždaug, kas... Ką?
Labas, pupa, kaip manai, aš gerai atrodau?
Visiškai, absoliučiai, beprotiškai.
Išties beprotiškai!
Tikrai?
O paskui jų plaukai nuslinko dėl chemoterapijos,
pasakiau kažką tokio: „Ilgiesi tų laikų, kai buvai plaukų mados ikona?“
ar panašiai, ir...
jie pasakė: „Aš tenoriu turėti kūną. Man nesvarbu, kaip jis atrodo.“
Tiesiog manau, kad tai visos mano istorijos su kūno įvaizdžiu kulminacija,
ir tai buvo tiesiog...
akis atverianti akimirka.
Beprasmiška ką nors daryti, bet reikia vertinti
ir būti dėkingiems už savo kūnus, ypač, kai jie yra sveiki.
Pažvelgti į pasaulį plačiau, arba į žaizdas pažvelgti plačiau.
Labas, monstriuk.
Labai tave myliu.
Šiandien manęs nebučiuok.
Turi palaukti keturias dienas, kad mane pabučiuotum.
Aš irgi turiu palaukti.
Megė taip pat turi palaukti.
Šiandien ar ryt paprastai man prasideda steroidinis įniršis?
Ir taip, ir taip.
Kartais vėliau, kartais šįvakar.
Kai užbaigiu chemoterapiją, dėl steroidų sukyla nepasitenkinimas.
Norite sužinoti, kokį juokingą dalyką darau,
kai sukyla steroidinis įniršis, ką sakau Megei?
- „Mažų mažiausiai.“ - „Mažų mažiausiai!“
Mane tai varo iš proto, blemba.
Kai apima steroidinis įniršis...
Andrėja sako: „Mažų mažiausiai atnešk man stiklinę vandens.“
Sakau: „Juokauji?“
„Gal gali mažų mažiausiai atnešti glotnutį?“
O tą dieną ji bus nuveikusi septynis tūkstančius dalykų.
O aš sakau: „Mažų mažiausiai...“
Paskui aš... Manau, bandau to nesakyti,
bet nežinau, kodėl taip sakau. „Mažų mažiausiai“.
Tai vienintelė frazė, kuri, jaučiu, mane varo iš proto!
Šiaip jau, parašysiu tau naują eilėraštį apie meilę,
pavadintą „Mažų mažiausiai“.
Nors man labai nepatinka, kaip atrodau su šia šukuosena,
mane labai erzina ilgi plaukai,
todėl nusprendžiau nuo šiol juos kirptis trumpai.
Be to, manau, kad taip atrodau tvirtas žmogus.
Ir manau, suprantat...
svarbu, kad išorė atitiktų vidų.
Kaip turėtų atrodyti mano išorė, kad atitiktų vidų?
Miela.
Nuostabi.
Labai graži.
Mažų mažiausiai.
Mažų mažiausiai!
Taigi, netrukus atsiversiu kraujo tyrimus
ir pažiūrėsiu, koks mano vėžio žymuo.
Andrėja serga vėžiu, kurį galima išmatuoti kraujo tyrimu.
Jis vadinasi CA-125, vėžio antigenas 125,
juo matuojamas kiaušidžių vėžys kūne.
Taigi, pastaruosius trejus metus kas trys savaitės
pažiūriu ir pamatau, ar vėžys plečiasi.
Taigi, savotiškai laukiu pažiūrėti, ar aš...
mirštu.
Jaučiu, kad gyvename savo gyvenimą kone trijų savaičių ciklais.
Paskui pagalvoju, kad artėjant tam laikui,
likus gal savaitei iki kito kraujo tyrimo,
vėl apima tas slegiantis jausmas,
ir viskas sukasi ratu.
VYRELIS
Kai paskutinį kartą tyriausi, mano CA-125 siekė 16.
Sunkoka suprasti, kaip jaustis...
ypač, jei skaičius yra...
nežinau, link 20-ies ar panašiai.
Sunkoka suprasti, ką su tuo daryti.
Jaučiu, kad jei būtų 16 ar mažiau, mes visai apsidžiaugtume.
Nenoriu kalbėti apie tai, kad skaičiai prilygsta emocijoms.
Gerai.
Gerai, pupa, nenoriu, kad tu žiūrėtum.
Pupa, kaip man prisijungti?
Čia.
Aukštas.
- Kiek? - 21.
Kaip tu dėl to jautiesi?
Spėju, kad vėžys plinta kitose mano kūno dalyse.
Ir spėju, jog tai reiškia, kad gydymas nebeveikia.
Ir kad...
jei nenutiks stebuklas,
turbūt greit mirsiu.
Gal galėtum parašyti mano draugams?
Viena mano dalis negali atsipalaiduoti iki galo,
kol nesužino mano draugai.
Manau, mano mamai yra sunkiausia,
nes jos sesuo mirė nuo kiaušidžių vėžio,
o neilgai trukus jos mama mirė iš liūdesio.
Todėl man baisiausia pasakyti jai.
Ne iki galo žinau, ką tai reiškia.
Bet žinau, kokia yra diagnozė,
todėl žinau, kad, kaip ten bebūtų, vaistai nustos veikti
arba dabar, arba netrukus.
Ir...
kai su tuo susitaikau,
širdį užlieja saldumas.
Nes kai nesusitaikau su padėtimi, esu užstrigusi toje vietoje,
kartu su tuo skaičiumi.
Bet kai susitaikau: „Gerai, štai kas vyksta“,
tada galiu gyventi.
Mes visi patirsime šią akimirką.
Visi čia esantys.
Visi ją patirsime.
Visada sakau Andrėjai: „Viso šito negalėčiau padaryti be tavęs.“
Ačiū Dievui, kad tu su manimi, negalėčiau to daryti be tavęs.
Tikra tiesa.
Negalėčiau viso šito daryti be tavęs.
Parašiau naujovišką norų sąrašą.
Tai ne pašėlusių nuotykių rinkinys.
„SMULKMENOS“
Nereikia nei šuolių su virve, nei skraidymo kostiumo, nei oro balionų.
Nei štampų pase
nei plaukiojimų su delfinais.
Nors tie dalykai jaudina labai,
nė vienas jų neuždega manęs taip,
kaip tai, ką buvome išmokyti laikyti smulkmenomis.
Tai mano didžiausios, mažiausios svajonės.
Pasėdėti su niūriąja zenaida, apraudančia savo prarastą meilę.
Susiūti draugo drabužius,
užsimovus močiutės antpirščius.
Dekupažu dekoruoti savo pianiną
eilėraščiais apie meilę.
Pupa, gal gali atnešti įrankių dėžę? Mums jos prireiks.
- O mano grąžto? - Gali prireikti ir tavo grąžto.
Čia yra keturios voverės, kai išnešu riešutų, jos susipeša.
Todėl įsigijau šiuos namukus.
Stebėti, kaip voverė iš naujo suka lizdą vienintelėje audrą išgyvenusioje pušyje.
- Taip! - Taip!
Pataisyti pašto dėžutę, nuverstą sniego valytuvo.
Išėjau į lauką, o pašto dėžutės nebebuvo.
Su visais mūsų laiškais.
Ieškojai pašto dėžutės?
O ką, tu ją matei?
Pataisyti pašto dėžutę, kai ją nuverčia vėtra.
Keista, kad pridėta vaikiška reklama.
Ar ji skirtas vaikams?
- Ne, čia tikra pašto dėžutė. - Bet pažiūrėk.
Sakiau, kad čia „Fisher-Price“!
Čia tikrai „Fisher-Price“?
Pataisyti pašto dėžutę, kai ją nuverčia meška,
ir dar šimtą kartų.
Gibi sugalvojo estetišką sprendimą!
Palinkėti labos nakties motinai kiekvieną metų vakarą.
- Gerai, mama, saldžių sapnų. Viso. - Myliu tave.
Palaikyti ligoninės lifto duris atviras nepažįstamajam
kelios minutės po to, kai išgirdau nelinksmą naujieną.
Labai jums ačiū už viską.
Pernelyg daug kartų padėkoti slaugei.
Labai jums ačiū.
Čia vabalas.
Turiu išleisti šitą vabalą, bičiuliai.
Pajusti vorą, balansuojantį ant mano gyvenimo linijų,
kol atsargiai nešu jį į lauką.
Miegoti ant lovos su baldakimu po žvaigždėmis
ir išgalvoti naujus žvaigždynus.
Žvaigždės dvynės,
Meri Keitė ir Ešlė Olsen.
Nežinau, kas jos tokios.
Įsiminti, kaip mėnesiena prasiskverbia pro stoglangį
paliesti Megės veido.
Turbūt paklausčiau, ar leidi man
pažadinti tave, jei man bus liūdna.
Visada tau leidžiu.
Pajusti, kaip šiltos Megės rankos
apsiveja mane iš galinės mūsų dviviečio dviračio sėdynės.
Tuoj atvažiuosime, Idže! Tuoj. Tau pavyks. Tu drąsuolė.
Šokti, kol sielvartauji.
Pajusti vandenyną surenkamame baseine.
Mylėti, kai tau skauda.
Pamiršti savo telefoną.
Viską prisiminti.
Prieš vėžį man buvo stipri depresija.
Kai išgirdau diagnozę, atrodė, kad kažkas labai pasikeitė.
Jaučiausi žmogumi, kurį sudaro dėkingumas ir meilė.
Džiaugiausi ramesniu gyvenimu.
Šuniuk!
Prieš diagnozę nuolat keliaudavau aplink pasaulį.
Beveik nebūdavau namie.
Rengdavau pasirodymą po pasirodymo.
O per pastaruosius trejus metus, po to, kai buvo diagnozuotas vėžys,
viso to nebedarau.
Sveiki, nuostabieji. Neseniai sužinojau, kad atkritau,
todėl turiu atšaukti rudeninį turą.
Visiems, įsigijusiems bilietus...
Aš jus myliu. Labai jums ačiū.
Aš ir toliau pasakosiu jums apie šią kelionę, gerai?
Taigi, jau kelerius metus nebuvau surengusi pasirodymo.
Mano imunitetas labai silpnas,
mudvi su Mege laikomės griežto karantino.
Rizika atrodo labai reali.
Bet kalbėsiu atvirai. Labai ilgiuosi pasirodymų.
Nori surengti dar vieną tiesioginį pasirodymą?
Manau, man būtų labai liūdna, jei mirčiau nesurengusi pasirodymo.
Labai norėčiau surengti pasirodymą.
Bet mano sveikatos būklė šiuo metu yra kaip niekad neaiški.
Todėl nežinau.
Aleksa, išjunk šviesą miegamajame.
Gerai.
Kas tau šiandien labiausiai patiko?
Žinai, buvo akimirka, kai...
Rajenas paklausė, ar norėčiau surengti pasirodymą.
Ir aš...
Labai noriu.
Tikrai labai noriu.
Apsidžiaugiau vien nuo minties.
O tau?
Yra iš ko pasirinkti.
Gerai.
Bet man patinka šita akimirka.
Šita?
Taip nesąžininga. Jei žinočiau, kad galima, ir aš ją rinkčiausi.
- Ką žinotum? - Kad galima ją rinktis.
- Bete? Labas! - Labas!
Džiaugiesi, kad važiuosi į sąvartyną?
Taip.
Labai džiaugiuosi, kad važiuosiu į sąvartyną!
Žinok, vakar vakare supratau,
kad jei šnabždi, jie tave girdi.
Jie dabar mane girdi.
Todėl niekad nepašnabždėk man, kad jų nemėgsti.
Gerai.
Ar jie žino, kad mes pažįstamos? Ar laiko mane „Uber“ šiukšlyno vairuotoja?
Jie žino, kad esi mano buvusioji,
ir žino, kad esi viena iš geriausių mano draugių.
Pirmiausia turėtumėt žinoti...
O Dieve, ji visada taip sako! Visada.
...šlovės vaikausi sakydama, kad išsiskyriau su Andrėja.
Taip.
Kiek žmonių gali pasakyti: „Išsiskyriau su Andrėja Gibson?“
Daugybė!
- Daugybė gali pasakyti! Išprotėjai? - Aš buvau pirmoji.
Aš pradėjau karjerą poezijoje.
Kodėl juos metėte?
Paaiškėjo, kad esame kone vienodi žmonės.
Abu esame vaikinai, bet tada dar nesupratome lyties, ar ne?
Aš taip manau.
Rajenai, tai nereiškia, kad vaikinai negali susitikinėti.
Taip. Tiesiog per daug...
- Mums netiko. - Mums netiko.
Kai pranešiau apie savo orientaciją, tėvams buvo labai sunku
suprasti, kas yra netradicinė lytinė orientacija
ir manyti, kad galiu šitaip laimingai gyventi.
Aš labai bijojau susipažinti su Betės tėvais,
nes žinojau, kad jie buvo tikri katalikai.
Paskui atėjau į jų namus,
o jie buvo tokie mylintys.
Betės tėtis neseniai mirė nuo vėžio.
Tiesiog išgirdo diagnozę, ir po penkių dienų mirė.
Pamenu, paskambinau Andrėjai ir pasakiau: „Negaliu likti kambaryje.“
Nes tai buvo... Tai ne liūdesys.
Jaučiausi nepatogiai dėl to, kas laukė.
O Andrėja pasakė: „Tiesiog atverk širdį meilei.
Viską, ką dabar jauti, pavadink „meile“,
nesvarbu ar tai baimė, ar liūdesys.
Viską, ką jauti, pavadink „meile“.
Jaučiu, kad tai pakeitė mano požiūrį į jo netektį.
ŠIUKŠLĖS
Kažkas išmetė tą kėdę? Visai gera kėdė.
- Ta balta? - Taip.
Viename iš Andrėjos eilėraščių yra tokia eilutė,
tiek daug LGBTQ+ narių draugauja su buvusiaisiais,
nes jie neteko tiek daug šeimos narių,
kad suradę žmones, kuriuos vadina šeima,
jie padarys viską, kad jų nepaleistų.
Paimsi ją man, Bete?
Jos čia dvi.
Dauguma mano geriausių draugų yra buvusios merginos.
Kaip Betė.
Betė dabar turi sūnų,
kuris Andrėją vadina „tėtule“.
Tarsi „tetulė“ ir „dėdė“ viename.
O šį namą, kuriame gyvename,
Andrėja nusipirko su Emile, su kuria draugavo prieš 25 metus.
Kai atsikrausčiau, čia gyveno Andrėja su Emile.
Ir su Hetera, su kuria jie draugavo aštuonerius metus.
Dauguma mano eilėraščių apie sudaužytą širdį yra apie Heterą.
Dabar pasamdžiau ją savo vadybininke. Ji – viena artimiausių mano draugių.
Taigi, taip, daugybė buvusiųjų.
Dabar jos man taip pat tapo tarsi šeima.
Gerai, Boun, pakalbėkime apie reikalus.
Taigi, vėl pradėjome kalbėti apie dar vieną pasirodymą gyvai.
Man atrodo, kad jis skirsis nuo tų, kuriuos jau esi surengusi.
Įsivaizduoju, kad sulėks žmonės.
Įsivaizduoju, kad tai bus renginys žmonėms.
Daugeliu atžvilgių tikėtina, kad tai bus mano paskutinis pasirodymas.
Jis būtų labai emocingas,
nes galėtų susirinkti visi mano draugai
ir tarsi morališkai mane paremti.
- Taip. - Bet labai nervinuosi.
Nenoriu atšaukti dar daugiau pasirodymų.
Man išties buvo sunku tą padaryti, atšaukti visą turą.
- Taigi, žiūrėsime. - Taip.
Dabar Andrėja padeda man redaguoti memuarus.
Mes labai skirtingai redaguojame savo antros pusės darbus.
Taip, man be galo ilgai užtrunka parašyti.
Todėl kai žiūriu, kaip Megė rašo, ji parašo fantastiškai,
nuostabiai...
per labai trumpą laiko tarpą.
Čia ir esmė, Mege. Tu žinai tiek daug žodžių.
Bet vieną dieną sužinosime, kad žodžiai, kuriuos Megė tvirtina egzistuojant,
- nėra tikri žodžiai. - Gerai.
Balsuokime. Kas keisčiau,
ar tai, kad žinau žodžių, būdama poete ir rašytoja,
ar tai, kad Andrėja, nuskynusi poezijos laurus, žino... penkis?
Ar žinai, koks geras turi būti rašytojas,
kad parašytum tiek eilėraščių, kiek aš, su penkiais žodžiais?
Atsiprašau!
Bet tu turi gerokai daugiau įrankių.
Tarsi aš būčiau pastačiusi namą su atsuktuvu.
- Gerai. Taigi... - Apie ką šitas skyrius?
Tam, kad pasiruoščiau.
- Prieš operaciją. - Gerai.
„Mano dėmesį prikaustė Andrėjos pilvas.
Jų liemens sritis, prieš tai ryški ir kampuota,
per pastarąsias kelias savaites taip išsipūtė
ir ištino, kad viskas atrodo daug tikroviškiau
ir neatidėliotina.
Kaip ir aš, jie turėjo apvalų pilvuką.
Nekenčiau savo pilvo visą gyvenimą, bet nė karto nebijojau,
kad viduje gali tyliai tarpti kažkas blogo.“
Manau, ten yra labai daug grožio, pupa.
Man patinka, kas parašyta. Manau, tai puiku.
Bet man kažko trūksta.
Girdime: „Nenoriu prarasti Andrėjos“,
tikėkimės,
bet nežinau, ką tu jauti.
Gali paaiškinti išsamiau? Sutinku su tuo, ką sakai,
tik man atrodo, kad kartais manau, jog tai darau, bet nedarau.
Man atrodė, kad atsivėrė platesnis vaizdas,
ir tai bandžiau...
Turi sugebėti išreikšti
kodėl tu, kaip mano partnerė,
man artimiausias žmogus...
esi žmogus, kuris valdosi. Kodėl tu nepalūžti?
Viskas gerai, kad nepalūžti. Bet apie tai reikia parašyti.
Tu esi pagrindinė veikėja, ne aš.
Tuoj paskaitysiu apie savo priklausomybę nuo maisto,
- kai pradėsime chemoterapiją. - Gerai.
- Tad gal pamatysi ten. - Tada skaityk ir pažiūrėsiu.
„Vėžininkų priežiūra šakojasi lyg čiuptuvai. Mano telefonas...
- Kas čia per šūdas? - O kaip skamba?
- „Čiuptuvai“? - Taip.
Net neįsivaizduoju, ką, po galais, tai reiškia, Mege.
Šito jau per daug, atleisk.
Manau, tai reiškia, kad panaši į aštuonkojį.
Bet aš įsivaizdavau kaip daugybę rankų.
Aštuonias rankas.
Pasižymėsiu, kad parašyčiau apie atsakomybės rankas,
vien tam, kad padėčiau plebėjams. Ar tas žodis reiškia tą, ką manau?
Plebėjai yra ateivių, gyvenusių Atlantidoje, rasė.
Negali būti!
Tikrai! Tikra tiesa, blemba!
Ne, tai paprasti žmonės senovės Romoje.
„Nekilmingasis arba prasčiokas.“
- Gerai, tęsk. - Gerai.
„Vaistinėje išsitraukiau leidimą medicininei marihuanai,
ant kurio šalia mano vardo buvo užrašyta „slaugytoja“.
Mano nauja tapatybė, valstybės antspauduota ir patvirtinta.“
Prieš trejus metus mes, kaip pora, susidūrėme su sunkumais.
Ir kai sužinojome apie vėžį, jie iš esmės bandė su manimi išsiskirti.
Jie sakė: „Nenoriu šito išgyventi su tavimi.“
O aš užsispyriau: „Aš niekur neisiu.“
Atrodė, kad kitą dieną mūsų santykiai visiškai pasitaisė.
TEKĖK UŽ MANĘS
Ir mes kartu jau devynerius metus.
Nežinau, ar jau supratote,
bet Megė yra anomalija.
Didžiąją gyvenimo dalį ji praleido dėl nieko nesirūpindama.
Man tai įgimta.
Kaskart, kai dėl ko nors sukau galvą,
turiu daugybę įrodymų, kad tik veltui švaisčiau laiką.
Todėl tomis retomis akimirkomis, kai susirūpindavau,
galvodavau: „Kodėl taip dariau?“
Mano galva, yra daugybė įvairiausių galimybių,
kas gali nutikti.
Tai, kad Andrėja gali mirti, tėra viena galimybė.
Kita yra ta, kad pasirodys kiti vaistai ir...
suveiks dar metus, po to dar vienerius, ir kad jie gali mirti po penkerių metų.
Dar kita galimybė – tie vaistai bus išrasti,
vaistai nuo vėžio bus išrasti tuo metu,
ar nuo šito vėžio, ir jie galės gyventi dar ilgai.
Aš tiesiog nežinau.
Nenoriu apsimesti, kad žinau, kiek tai truks.
Jaučiu, kad jei man prireiks sielvartauti dėl ko nors rimto,
sielvartausiu rimtai ir iš visos širdies.
Bet nelogiška sielvartauti, kol tai dar neįvyko.
Gal todėl, kai Andrėjai skauda,
atrodo, kad pasunkėju, vien dėl to, kad jaučiu:
„Gerai, dabar tau skauda, dabar negali vaikščioti,
ir dabar yra sunku.“
Nežinau, ką apie mane galvoja žmonės,
ar jie mano, kad esu neigimo stadijoje, ar laiko mane labai atsparia.
Ji šiek tiek viską neigia, bet man tai netrukdo.
Tai stiprybė ar slopinimas?
Taigi, man kildavo klausimas dėl Megės,
įsivaizdavau, kad Megę tai vargina.
Pasisodinau ją ir pasakiau, kad man labai baisu,
kad džiaugsmą nuo šiol ji patirs
tada, kai nebus šalia manęs.
Manau, yra baimė pasijusti kaltai, kad rūpiniesi savimi.
Net ir kai rašau, kartais sunku rasti laiko sau,
nes man viskas gerai, bet būnu viena,
o mano mylimas žmogus yra kitapus durų.
Bet taip pat...
aš ir tuo noriu užsiimti gyvenime.
Turbūt iš dalies kartais jaučiuosi besiplėšanti, kur turėčiau būti.
Tą suprasti labai sudėtinga. Jei kas nors pasakytų,
„Andrėja po mėnesio mirs...“
Neduok Dieve. Bet jei kas nors taip pasakytų,
tą mėnesį savo knygelės nerašyčiau.
Aš čia, aš visiškai šalia.
Tai yra šokis, pusiausvyra, kurią stengiuosi išlaikyti.
Ir jaučiu, kad kartais aš...
esu per jauna, kad su tuo dirbčiau.
Nemanau, kad yra įprasta būnant 35-erių...
visa tai nešti.
Taip.
- Labas. - Sveiki, gydytoja Aldredž.
- Kaip jaučiatės? - Gerai. Truputį skauda.
Tuoj įjungsiu.
Taigi, kad susigaudytumėte, čia yra stalas, ant kurio gulim.
Čia yra dubens kaulai, o čia – ta vieta,
kuri panaši į limfmazgį.
Iš išorės yra raumuo.
Taip.
Iš dalies jis gali būti kaltas dėl to gilesnio skausmo.
Jei leisčiau parodyti ant savo kūno,
kur man galėtų skaudėti, ar sutiktumėte?
Taip, manyčiau, kad turėtų skaudėti čia.
- Taip, tai... Taip. - Ar čia ir skauda?
Manau, kol galvojame, ko imtis toliau,
vis dar galime naudoti „Elahere“
ir pridėti „Avastin“.
Yra nedidelė tikimybė, kad „Avastin“
sukels komplikacijų, apie kurias kalbėjome,
pavyzdžiui, kokią nors žarnyno traumą.
Arba kils rizika, kad pakis balsas, kaip ir kalbėjome.
Žinau, kad su tokiomis rizikomis mums sunku susitaikyti.
Ar ne? Nes žinau, kad svarbu apsaugoti jūsų balsą.
Ir jei jums tos rizikos atrodo nepriimtinos,
- nebūtina jų vartoti. Viskas gerai. - Gerai.
Dar turime kitų priemonių kovoti su liga. Tai ne...
Maldų? Dainų?
- Žinoma. Ir chemoterapija. - Tikrai?
Ir vakarietiška medicina!
Bet atlikome keletą klinikinių tyrimų su preparatais, kurie...
- gali suteikti mums dar daug mėnesių. - Taip.
- Todėl pasirinkimų dar turime. - Gerai. Puiku.
- Labai jums ačiū. - Nėra už ką.
Sunku buvo išgirsti žodžius „suteikti kelis mėnesius“.
ANDRĖJA
Verkiu todėl, kad...
Keista taip sakyti, bet...
Jei mirsiu, Megei labai reikės mano paramos...
susitvarkyti su tais jausmais.
Negaliu pakęsti minties, kad nebūsiu šalia,
kai ji tai išgyvens.
Pasakiau jai aną vakarą.
Sakiau: „Jei mirsiu, nenoriu nė pagalvoti, kad negalėsiu pasakyti:
„Mege, tu nepatikėsi!
Nepatikėsi, kas nutinka!“
Pradėjau vartoti „Avastin“.
Naują chemoterapijos vaistą, pridėtą prie ankstesnio.
Baisus šalutinis poveikis yra tas, kad galiu prarasti balsą.
Bet aš pamaniau: „Gerai.
Arba nustok siekti tikslo, arba mirk.“
Pabudau dieną po pirmos dozės
ir visiškai negalėjau kalbėti.
Gerklė taip ištino, kad atrodė, jog neprakvėpuoju.
Mane ištiko panika, nes bandžiau pakviesti Megę ir negalėjau.
Ir...
jausti...
fizinę kančią
bei negalėti pasikviesti pagalbos buvo baisu.
Aš išsigandau.
Iš visų simptomų, kuriuos galėjau patirti, šitas yra retas!
Aš jį patyriau, suprantat?
Man tai atrodo tarsi biblinis, alegorinis dalykas.
Klausiau: „Kas tai?“
Ar tai kažkokie mainai, maždaug, gerai, gerk vaistus,
kurie tau išsaugo gyvybę,
bet prarask balsą,
savo talentą, savo bendravimą, savo tikslą.
Atrodo nesąžininga.
Jaučiu, kad man labiausiai iš visų pasaulyje yra svarbiausia,
kad Andrėja gyventų toliau. Nors ne man spręsti,
bet susitaikyčiau su sprendimu toliau nevartoti šio vaisto,
jei dėl to jie neteks balso.
Taigi, turiu savotiškai susitaikyti su tuo, kad nekalbu.
Negalėsiu netgi perskaityti viso eilėraščio.
Turime atšaukti visus skaitymo renginius, visus poezijos laureatų renginius.
Kuriu sakytinę poeziją.
Dabar to daryti negaliu.
Niekaip, visiškai niekaip negalėčiau surengti pasirodymo.
- Gib! - Ką, pupa?
- Ateisi čia? - Viskas gerai?
- Taip. - Gerai.
Radau kai ką, ką turi pamatyti.
Gerai.
O Dieve! Tai nuostabu!
MEINO VALSTIJOS ČEMPIONATAS, 1993 M.
„Blue Devils“ gynėjo pozicijoje Nr. 32, Andrėja...
Žiūrėk, čia tu!
- Pažiūrėk į mane! Kokio jaunumo. - ...perima Gibson.
- Pažiūrėkim. Pirmyn, Gibi! - Gibson varosi...
Ką!
Vajetau.
Ir viskas baigta.
Kalisas laimėjo valstijos C klasės mokinių čempionatą.
NR. 32 – ANDRĖJA GIBSON
Dvidešimt taškų. Tau tai svarbus vakaras, superturnyras.
- Ar kamuolys tilps į lentyną? - Žinoma.
Jau visą savaitę nuo jos šluostė dulkes.
Kalisas yra krepšinio miestas.
Taip pat miestas, kuriame nemačiau netradicinės lytinės orientacijos žmogaus.
Žmonės kalbėdavo apie tai, bet ne...
ne gerąja prasme.
Vaikystėje mane skriausdavo.
Žmonės tuo metu komentuodavo mano lytį,
nes dažnai atrodydavau kaip berniukas.
Vaikystėje jaučiausi kaip berniukas.
Turiu galvoje... tai absurdas!
Bet įsikišdavau į kelnaites smurfus, kad pūpsotų, pamenu...
Tėtis Smurfas turėjo kupetą plaukų,
kaip tik tinkamos formos!
Tai nereiškia, kad nemėgsti berniukų.
„TAVO GYVENIMAS“
Tiesiog mėgsti tokius berniukus, kokiais nori būti:
Deividą su žandikauliu, lyg išskaptuotu iš uolos.
Krisą, krepšinio didvyrį, kamuojamą tiko.
Mesdamas jis sumirksi 15 kartų.
Tu ištisas valandas mirksi veidrodyje,
norėdama tapti žvaigžde, kaip ir jis.
Merė Levin vadina tave lesbe,
o tu nerandi žodžių, kad jai pasakytum, jog ji klysta ir yra teisi.
Tu tik ateini pas ją į namus, pažadėjusi raudonai nulakuoti nagus
su tuo, kas pliūptels jai iš veido, jei ji dar kartą pakartos tuos žodžius.
Tu tenori nusikirpti plaukus
ir išspjauti tai, ko nenori burnoje,
netgi savo vardo,
apeinančio tiesą.
Nori sunkaus gyvenimo, kuris bus tavo.
Tavo gyvenimas persirengimo kambaryje,
nesiliaujantis reikalauti, kad akis nudelbtum į grindis,
tavo gyvenimas išleistuvėse, iš kurių bėgsi namo per pūgą,
nusviedusi paskutinę aukštakulnių porą į pusnis,
supratusi, kad tu esi vienintelis berniukas,
dėl kurio norėjai nusiplėšti suknelę.
Koledže vis dar slėpiau savo orientaciją.
Įsimylėjau vieną iš savo artimiausių mokyklos draugių, Mendę.
Ji atskleidė savo orientaciją, mane tai taip pat savotiškai pažadino.
Paskui pasakiau jai, kad įsimylėjau.
Ir jaučiausi, lyg atradusi raktą nuo visatos.
Bet man buvo labai baisu. Buvau labai išsigandusi.
Mende...
„PIRMOJI MEILĖ“
...tik tu gali įsivaizduoti, kiek laiko praleidau
rinkdamasi drabužius
tam vakarui, kai nusivedei mane į mano pirmąjį „queer“ barą
Portlande, Meino valstijoje,
didžiausiame mieste, kuriame man teko vaikščioti.
Aš taip jaudinausi ir bijojau,
kad mus pastebės ar nužudys,
kai eisime į vidų.
Valandą sėdėjome automobilių aikštelėje,
kol aš persigalvojau, ir tu parvežei mane namo,
blakstienų tušas liejosi ant naujų berniukiškų marškinėlių.
Jaučiau didžiulę gėdą,
bet visus savo sunkumus
paversdavau poezija.
Tarkime, savo lytį – kai pradėjau apie ją rašyti,
scenoje man buvo labai neramu.
Bet vos tik pirmą kartą padeklamuodavau eilėraštį,
gėda tarsi nukrisdavo nuo manęs.
Sakytinė poezija mane išgelbėjo.
Pasirinkai savo gyvenimą...
„TAVO GYVENIMAS“
...ir tapai žmogumi, kuriam dabar dažnai atrodo lengva
paaiškinti savo lytį žodžiais, kad laimingiausias jautiesi kelyje,
kai nesi nei ten, nei čia, tačiau pusiaukelėje,
ant geltonos linijos, besidriekiančios per visko vidurį,
tarsi sumautas saulės spindulys.
Tau kartos, kad esi gamtos klaida.
Tu peržvelgsi pasirinkimus ir pasirinksi įsitikinimą.
Pasirinksi praleisti visą gyvenimą
pasakodama paslaptis, kurių nesaugai, visiems,
kol neliks nė vieno, galinčio tave įžeisti,
kai pavadins tikruoju vardu:
šventa, žybsinčia žvaigžde,
šviesos blykstelėjimu greitkelyje,
vėl ir vėl nutvieskiančiu
tavo sunkų gyvenimą,
tavo tobulą gyvenimą,
tavo mielą ir gražų gyvenimą.
Tais metais, kai man diagnozavo vėžį,
su manimi susisiekė iš Kaliso vidurinės mokyklos,
manęs paprašė pasakyti išleistuvių kalbą
abiturient...
...per mokyklos išleistuves.
Per visą gyvenimą
mano karjeroje nebuvo nieko man svarbesnio
už tą pakvietimą.
Pasakojau, kaip jautiesi augdamas, kai esi netradicinės orientacijos,
kaip sunku buvo ją slėpti mokantis toje mokykloje.
Pajutau, tarsi būtų apsuktas pilnas ratas.
KALISO VIDURINĖ MOKYKLA
Efektas buvo labai gydantis,
tai atrodė labai svarbu žmogui, kuriuo buvau jaunystėje.
Jaučiau, kad „aš jaunystėje“ girdžiu save,
ir jaučiausi tarsi:
ar tokiais žmonėmis tapome?
Jaučiau didžiulę laimę.
Prieš vėžį, jei kas nors supainiodavo mano įvardžius,
man trūkdavo kantrybė.
Labai jautriai reagavau į kitų žmonių suvokimą apie mano lytį.
Bet sulaukusi diagnozės
vietoj to, kad labai aštriai jausčiau savo lytį,
bemaž išvis nustojau ją jausti.
Dabar nebesuvokiu savęs pagal lytį.
Atrodo, tarsi tavo tapatybė nuvarvėtų nuo tavęs.
Ji tiesiog nukrenta.
Jaučiu labiau apčiuopusi tą savo dalį,
kuri yra amžina.
Nes negaliu nusinešti lyties su savimi į kitą pusę.
Nebereaguoju, kai žmonės supainioja mano įvardžius.
Tarytum neprivalau... Aš ne...
Tiesiog jaučiuosi savimi.
Vis dar būna, kad nusimenu dėl lyties reikalų,
bet tik tada, kai matau, ką patiria mano nebinariniai ir „trans“ draugai.
Tai labai jautri tema,
nes nenorėčiau, kad kas nors jaustųsi taip,
tarsi su jais kažkas negerai,
jei išties skaudu, kai supainioja tavo įvardžius ar panašiai.
Aš labai užjaučiu. Tiesiog to nebejaučiu.
Jūra, jūra, daina, laimi, laimi, pūti.
Bandau atrasti eilėraščio skambesį,
bet tai ne žodžiai.
Skleidi garsus, kad pagautum ritmą?
Tam, kad pajusčiau, kaip turėtų skambėti eilėraštis.
O tada rasiu žodžius, tinkančius tam skambesiui.
Man buvo sunku netekti balso dėl šio naujo gydymo.
Todėl, gerai, gal reiktų pakeisti kursą
ir nutraukti gydymą.
Bet nusprendžiau susilašinti dar vieną dozę,
net jei amžiams netekčiau balso.
Keista, bet vos tik su tuo susitaikiau,
pagalvojau: „Gerai, neturėsiu balso...“
kitą dieną pabudai ir galėjau kalbėti.
Tai buvo neįtikėtina!
Rytoj man sulašins chemoterapijos dozę.
Tiesiog labai tikiuosi, kad vaistai padės,
nes vis dar noriu surengti pasirodymą.
Pasirodymas būtų gyvenimo šventimas.
Galvoju, kad tai būtų mano paskutinis pasirodymas.
Bet tikiuosi, kad taip nebus.
Todėl darau absoliučiai viską, ką galiu, dėl savo sveikatos.
Krepšininkai daro tokį dalyką,
jei treniruojiesi, negali išeiti iš aikštelės, kol neįmeti.
Taigi...
galvoju apie šį laiką, kuris gali būti mano gyvenimo pabaiga, kaip...
apie išėjimą pelnius taškus.
Bet turiu išsiaiškinti, kaip sparčiai plečiasi mano vėžys,
ar dėl jo negalėsiu surengti pasirodymo.
Dabar, kai važiuoju, skauda nugarą.
Labai skauda kaulą apačioje.
Tai vienas iš klausimų, kurį visada užduoda, nes tai gali būti vėžys.
Labai susijaudinau.
Kodėl, nes man skaudėjo?
Tu išsigandai.
Tu bijai?
Tu bijojai.
Čia tas kabinetas, kuriame mums pasakė, kad vėžys neišgydomas.
Per tave man labai neramu, nes...
šiandien elgiesi visai kitaip.
Bet gali jausti viską, ką jauti,
tik man neįprasta, kai esi tokia.
Kyla mintys, kad galbūt nežinau kažko,
ką žinai tu.
Ne.
- Žinai ką nors? - Ne!
Bet gal nujauti?
Ne, toli gražu. Aš nieko nenujaučiu.
Manau, tiesiog...
dabar tik supratau, kad negali dar susižeisti nugarą.
Šiandien jaučiu skausmą, kuris verčia galvoti:
„Panašu į skausmą, kurį sukelia plintantis vėžys.“
Nebūčiau žinojusi, kad vėžys šitaip atrodo žmogaus gyvenime.
Kas mėnesį sužinai,
gyvenu, mirštu,
Gyvenu, mirštu.
Tai tarsi siaubinga loterija kas tris savaites.
Ir manau, kad kartais net nesuprantu,
kaip sunku visa tai tverti.
Baigta. Aš jus paleisiu.
- Labai jums ačiū. - Labai ačiū.
Jaučiuosi, lyg ant krūtinės sėdėtų dramblys.
Vargiai galiu įkvėpti oro.
Aišku.
Turiu atidaryti elektroninį laišką.
Žiūriu į laikrodį ir matau, kad mama atsigula septintą.
Nieko prieš, jei atsidarysiu čia tą dalyką, savo skaičių?
Gal ne tada, kai važiuojame.
Būsime namie po 22 minučių.
Gerai.
Nueisiu ir pažiūrėsiu, koks skaičius, pupa.
Dešimt.
Tikrai?
Teisingai, pupa?
Teisingai?
O Dieve.
Turiu paskambinti mamai.
Kaip tai dešimt?
Kaip?
Aš paskambinsiu visiems.
- Ar tikrai gerai pažiūrėjau? - Taip!
- Tikrai? - Taip.
Labas.
Mama, mano kraujo tyrimai pagerėjo...
CA-125 nusileido iki dešimties,
o imuniniai žymenys labai pagerėjo.
- Labai džiaugiuosi. - Tikrai?
Kaip gerai! Norėjau klausti.
Sėdėjau čia ir nerimavau, nes nesulaukiau iš tavęs žinių.
Koks buvo skaičius? Neišgirdau.
Dešimt, o prieš tai buvo 21.
- Vajėzau! - Tai puiku.
Gerai, mielieji. Myliu jus.
Myliu tave!
Ką tik gavome Andrėjos kraujo tyrimus, jų vėžio žymuo labai nukrito.
Taip!
Einu, išgersiu taurę vyno ir atšvęsiu.
Taip ir padaryk, Gei! Aš išgersiu medicininės marihuanos.
Po trijų savaičių, kai grįšime, gali būti, kad jis vėl išaugs,
bet šios trys savaitės,
aš turiu šias tris savaites.
Ir atrodo, kad turiu labai daug, turėdama tris savaites.
Aš labai džiaugiuosi.
Tiesiog leisiu sau džiaugtis.
Galėčiau surengti pasirodymą, žmogau.
Tai taip... Negaliu patikėti.
GIBIO BASEINAS
- Labas. - Labas, Boun.
- Kaip jautiesi? - Visai neblogai.
Tramdau džiaugsmą dėl pasirodymo.
Viena iš datų, kurias svarstome, yra gegužės gale.
Atsižvelgiant į tavo sveikatos grafiką,
noriu būti tikra, kad suteikiame tau užtektinai erdvės.
Taigi, ar tau tinka, jei tai bus viena iš datų, kuria pasidomėsime?
Kyla tik viena mintis,
kuo toliau atidedame, aš vis galvoju: „Ar dar gyvensiu?
Ar turėsiu tiek sveikatos?“
Aišku.
Bet gal tikėkimės...
kad gyvensiu...
O jei ne, tada nejausiu kaltės, kad nedalyvauju.
Aš...
- būsiu kažkokiame... - Gibio holograma!
- ...gražesniame teatre. - Tu gyvensi.
Būsiu teatre danguje.
„Miela bendruomene, branginau visus šiuos metus.
Branginau savo ramybę, savo rašymo laiką, buvimo namie laiką,
bet širdyje esu sakytinės poezijos kūrėjas,
labai ilgiuosi gyvų pasirodymų.
Todėl naujiena, kuria pasidalinsiu, mane be galo džiugina.
Aš pasirodysiu „Paramount Theatre“ Denveryje,
skaitysiu eilėraščius ir pasakosiu istorijas apie tai, kuo tikiu.
Taip pat pasirodys ypatingas svečias.
Išankstinio pardavimo kodas yra „pašiurpusi oda“.
Baik, Rajenai!
- Gib! - Mege, ji sulūžo!
Kaip ją sulaužei?
Aš ją tik atidariau. Nieko blogo nepadariau.
Negaliu patikėti, kas per mėšlas.
Dieve, dabar atrodai labai rimtas.
Atrodo, kad pradėsi kalbėti apie vėžį ar panašiai. Jėzau!
Gal galėtum trumpai papasakoti, dėl ko nerimauji.
Taip, manau, mane tuoj perlies karščio banga.
Pažiūrėkime, ar galėsiu kalbėti per karščio bangas.
Taigi, vienas iš rūpesčių yra,
kad negalėsiu deklamuoti eilėraščių per karščio bangą.
Aš labiausiai bijau to,
kad man taikomas gydymas
paveiks mano gebėjimą pasirodyti scenoje.
Mege, mano balsas dingsta.
Gerai.
Gerai. Tai mūsų naujasis moto.
Pabandyk stoti prieš mus, gyvenime! Gerai. Paimk mano balsą.
Manai, negalėsiu pasirodyti be balso? Klysti.
Žinote, trejus metus gydausi chemoterapija, ji paveikė mano regą,
mano atmintį, todėl nežinau, ar prisiminsiu savo eilėraščius,
gal ir nieko tokio, jei galėčiau įsijungti monitorių,
bet negalėsiu įžiūrėti monitoriaus.
Taigi...
Aš turiu pradėti vėl mintinai mokytis savo eilėraščius.
Vaikystėje maniau, kad 100 yra didžiausias skaičius, koks yra.
Motina man nurovė stogą tą dieną, kai pasakė šimtas vienas.
Šimtas ir kiek?
Dvidešimties metų tikėjau, kad seksui reikia bičo
ir jis susijęs su žodžiu „dulkintis“.
Kaip galėčiau nenorėti į ją įsižiūrėti, jei ji šoka prie stulpo ant traktoriaus,
ir pjauna mūsų žolę vilkėdama bikinį?
17-a lėtų žingsnių iki mikrofono.
Ji įkvėpė prieš prabildama.
Aš visai nesu pasiruošęs, kad Kupidonas, tas nuogas šikniukas,
paleistų į mane ką nors aštraus.
Esu visiškai nepasiruošęs netekti proto taip,
kaip jį iš manęs atima tik meilė.
O jei tu esi savo gyvenimo meilė?
Galvoju: „O Dieve, tikiuosi, tai netiesa.
Nes esu visiškai ne mano skonio.“
Negaliu patikėti, kad tu žinai. Neįtikėtina!
Bandau apsispręsti, įtraukti ar ne...
Nes daugybė žmonių, ateinančių į mano pasirodymus, galvoja apie savižudybę...
Bet man taip nebuvo, todėl bandau sugalvoti, kaip...
kalbėti ir rašyti apie tai, bet neišsiduoti, kad esu toje vietoje.
Labai keista, kad nugyvenau tokią didelę gyvenimo dalį
su jausmu, kad noriu mirti, bet ne dabar.
Dvidešimties su trupučiu aš pjausčiausi.
Išgyvenau stiprią depresiją.
Vieną dieną pabudau, ir man buvo gana.
Nubėgau į virtuvę,
pagriebiau labai aštrų virtuvinį peilį
ir tiesiog... negalėjau žiūrėti, kol tą dariau.
Tai tiesiog turėjo būti baigta. Ir rėžiau šitaip...
Jėzau, sunku apie tai kalbėti.
Stipriai kraujavau.
Iki arterijos truko pusės centimetro.
Paprasčiausiai manęs nebebūtų gyvųjų tarpe.
Bet iki tos akimirkos,
nežinau ar svarsčiau apie savižudybę kaip apie galimybę,
o po to jau visada pagalvodavau.
Bet kai man diagnozavo vėžį,
pamenu, kai pabudau po operacijos,
depresija manęs nebeslėgė.
Pabudau...
pajutau, kad viską turiu branginti.
Staiga pajutau, kad nieko tokio, jei mane būtų ištikusi mirtis.
Bet ji manęs neištiks nuo mano rankos.
„GERA ŠVIESA“
Negaliu patikėti, kad šiandien važiuojame į salę.
- Tikrai negaliu. - Didelė salė.
Net nežinau, kas tai per jausmas.
Gerai.
Eik tu sau!
ANDRĖJA GIBSON BILIETAI IŠPARDUOTI
Gero pasirodymo. Labas! Kaip sekasi?
Sveiki atvykę. Gero pasirodymo.
YPATINGAS SVEČIAS TIG NOTARO
MYLIU ANDRĖJĄ
Labas, Tig.
Kaip smagu. Visas pasaulis laukia šio vakaro!
Taip atrodo. Žmonės kraustosi iš proto.
- Noriu žvilgtelėti į žiūrovus. - Dar nieko nėra.
- Bet aš pasiaukosiu. - Gerai.
Gerai. Tiesiog eisiu pažiūrėti.
Pažiūrėsiu, ar galiu užlipti laiptais be panikos priepuolio.
Ten yra žmonių.
Labai jums ačiū! Aš vardu Tig.
Ir...
Kaip aš kvėpuosiu?
Noriu, kad mano veidas nebūtų išblyškęs,
kad žmonės dėl manęs nesijaudintų.
Noriu išeiti ten kaip sveikatos įsikūnijimas.
Vajetau.
Negaliu patikėti, kad tai vyksta.
Pupa, žinai, kad niekad nebijau savo jausmų?
Bet dabar bijau jų apimties.
Gerai, žinai ką?
Visi čia atėjo tavęs paremti, jie tave myli.
O aš labiausiai.
Užeikite.
Penkios minutės.
- Penkios minutės. Viso! - Gerai, ačiū.
Verčiau jau virsk žaibu.
Ta akimirka, kai tau taip pasako, yra labai įtaigi.
Penkios minutės.
Penkios minutės, Andrėja.
Visos tos raukšlės mano veide
Pasakoja tau istoriją apie mane
Tiek daug istorijų, kur pabuvojau
Ir kaip atsiradau čia
Bet tos istorijos nieko nereiškia
Gerai.
Jas pasakoti, tai tiesa
Buvau sukurta tau
Lipau per kalnus
Plaukiau per žydrą vandenyną
Peržengiau visas ribas Ir sulaužiau visas taisykles
Bet, mažute, sulaužiau jas dėl tavęs
O, nes net kai kišenėse švilpė vėjai
Tavo dėka jaučiuosi kaip ant sparnų Tikrai
Buvau sukurta tau
Negaliu patikėti, kad esu čia.
Ačiū.
Labai ačiū, kad atėjote.
Kai pradėjau gydytis chemoterapija,
man nuslinko beveik visi plaukai nuo kūno.
Išdidūs feministiški kojų plaukeliai nužygiavo ant grindų.
Pirmoji mano braziliška depiliacija
buvo be lašelio vaško.
Bet antakiai vis dar žėlė, suprantat?
Du gauruoti vikšrai, nenuskrendantys kaip drugeliai nuo veido.
Vieną rytą paskambino mama ir pasakė:
„Andrėja, nepatikėsi, kas nutiko.
Tavo tėvas pabudo be dešinio antakio.“
Praėjo treji metai, girdite, treji metai,
o mano tėvo antakis per visą šį laiką neataugo.
Žinau, kad tėtis neteko antakio, kad aš išsaugočiau savuosius.
Neturite tikėti stebuklais, kad tuo patikėtumėte.
Turite tik tikėti meile.
Man tai nebuvo įgimta.
Nebuvau iš tų, kuriuos stebina viskas, ką mato.
Turėjau kietą lukštą.
Ištisus metus manęs nepalietė lietus.
Rimtai žiūrėjau į priedangą.
Žinoma, mane medžiojo grožis.
Jis medžioja visus.
Bet aš nuo jo pabėgau.
Slėpiausi nerime, apgailestavime, pomirtinio gyvenimo
arba savaitės pabaigos pažade.
Tada vieną dieną
raudono aksomo teatre Naujame Orleane
žiūrėjau, kaip Maja Endželu užlipo ant scenos.
Septyniolika lėtų žingsnių iki mikrofono.
Ji įkvėpė prieš prabildama.
Girdėjau, kaip to įkvėpimo metu gimė Dievas.
Niekad nejaučiau nieko panašaus.
Namie enciklopedijoje ieškojau to jausmo pavadinimo:
„pašiurpusi oda“.
Po to pamaniau: „Na, aš sugebėsiu.“
Nuplėšiau įspėjamąją juostą nuo savo gyvenimo
ir leidau viskam prisiliesti.
Keitlina Klark per televiziją,
jos trečias sezonas su „Hawkeyes“,
kryžminis driblingas aštrus kaip žvirblių V forma,
skrieja per dažus kaip Mikelandželo teptukas:
222 kartus pašiurpo oda.
Mano jaunėlė sesuo, blaivi pirmą kartą per 14 metų,
skambina pasakyti, kad pastebėjo, jog mūsų motinos akys yra žalios:
505 kartus pašiurpo oda.
Kažkada ji pradėjo šiurpti nuo visko:
nuoširdaus atsiprašymo, priešo meilės eilėraščio,
mėnulio, kylančio virš žemynų takoskyros.
Ir staiga niekas pasaulyje nemirė.
Esate tai pajutę?
Sekundės dalį, kai niekas pasaulyje nemiršta?
888 kartus pašiurpo oda.
Aš savo namuose po keturių chemoterapijos mėnesių,
žiūriu, kaip visos blakstienos krenta ant skruostikaulių
ir suprantu, kad tai buvo 400 norų, kuriuos būtų buvę galima sugalvoti.
Dabar nuo magijos nepabėgsi.
Grožis mane pagavo ir nebepaleido.
O pasaulio rekordas įstabus tuo,
kad jei kas nors sumuš jį po manęs,
o, jie sumuš jį po manęs,
man tai taip patiks,
kad be jokių pastangų
tiesiog sumušiu jį dar kartą.
Taip, Gibi!
Mano draugė pasakė: „Na, o jei tu esi savo gyvenimo meilė?“
„BUMERANGAS VALENTINAS“
Pamaniau: „O Dieve, tikiuosi, taip netiesa,
nes esu visiškai ne mano skonio.“
Taigi, 12.31...
„GYVAS ĮRODYMAS“
...kai jis nusprendė to nedaryti, kai nusprendė išgelbėti savo gyvybę,
tą patį nusprendžiau ir aš.
Visa mano širdis, visas mano protas grįžo namo su gyvu įrodymu.
Šis eilėraštis yra skirtas Megei,
ir kokia...
Kai vėžį vadinu Dičkiu Vė...
„ŽUVIS ANGELAS SARGAS“
...ji vienintelė žino, kad kalbu apie didelį vandenyną,
kuriame sutikome mūsų „Titaniką“ ir nepaskendome.
O jos širdis buvo durys,
kurios atsidarė taip plačiai, kad nuplėšė vyrius,
ir neleido man nugrimzti,
net kai pabudau po operacijos
ir turėjau paklausti jos, ką surado.
Tam, kam atrodo, kad poezija yra lengvabūdiška,
niekad nereikėjo, kad kas nors pasakytų kažką nenusakomai sunkaus
labai gražiai.
Ačiū jums visiems, kad atėjote į pasirodymą.
Negaliu apsakyti, kiek daug man tai reiškia.
Labai jums ačiū. Tikiuosi, nuostabiai praleisite vakarą.
Myliu jus visus labai.
Ačiū, nuoširdžiai, iš visos širdies.
Labai jums ačiū.
Ačiū.
O Dieve!
Neįsivaizduoju.
O Dieve.
Ar verki iš meilės?
Taip.
Pupa, buvo taip gerai.
Buvo puiku.
Tiek daug visko jaučiau. Jaučiausi lyg...
balionas, pripildytas jausmų, kuris tuoj sprogs.
Ko gero dar niekad gyvenime nesijaučiau tokiu pažeidžiamu žmogumi.
Vėžio žymuo buvo žemas kaip niekad, kai paskutinį kartą ten lankiausi.
Todėl pirmiausia, vietoj dozės sulašinimo,
pasakiau, kad noriu atlikti tyrimą.
Todėl dabar laukiu rezultatų.
Vakar nemiegojau visą naktį.
Man labai skaudėjo.
Atrodo lyg mano dubens kaulas lūžta nugaroje.
Paskui gavau tyrimo rezultatus į telefoną,
bet dar jų neatidariau.
Šįkart labai sunku, nes man baisu...
Kas ten buvo?
- Štai čia. - Ką?
Tai buvo labai miela.
Jaučiu, kad jis atskrido padėti.
Mūsų kieme buvo dvi niūriosios zenaidos, kurias pavadinome „Balandėliais“.
Paukščiai čia buvo ištisus mėnesius.
Kol kas, jau kelios savaitės,
tėra viena niūrioji zenaida.
Taip burkuoja niūriosios zenaidos.
Paskui pasižiūrėjau
ir labai nuliūdau, nes rašo, kad šie paukščiai susiporuoja visam gyvenimui.
Taigi, jei vienas miršta...
niūrioji zenaida dažnai iki metų gedi,
ieškodama...
savo partnerio ar partnerės.
Bet labai apsidžiaugčiau, jei dabar
kita niūrioji zenaida tiesiog čia atskristų
ir viską sutvarkytų.
Gal antroji niūrioji zenaida surado gražesnį medį
ir sako: „Atskrisk čia.“
Nes šitas...
Ne.
Su tavim likčiau prastame medyje, ne gražiame.
Įsijungsiu tyrimo rezultatus, galime peržiūrėti juos čia.
Man bloga.
Ir man.
Taip, jis visur.
- Galiu pamatyti, ką rašo, pupa? - Palauk.
Duok man minutėlę, gerai?
„2 lygio kaklelio limfmazgių...
aktyvumas, reikšmė kol kas neaiški.
Stebimas vėžio plitimas
krūtinės, pilvo ir dubens srityje.“
Tai štai ką aš jaučiu.
Jis visur.
Baisu, kad pilve yra vėžys.
Manau, kad kai sužinau naujienas,
tada vėl grįžtu tiesiog į dabartį.
Taip daug lengviau.
Džiaugiuosi, kad taip gali!
Norėčiau išgyventi vilties akimirką.
Bet vis dar turiu vilties.
Tikrai?
Šūdas! Tikrai nenorėjau, kad vėžys būtų išplitęs po kūną.
Tikrai nenorėjau.
Manau, kai sužinojau šią paskutinę naujieną,
pamaniau:
„Aš nuo šito mirštu, mirsiu nuo šito gan greitai.“
Žinojau, kad jei išvažiuočiau mašina su Mege
ir pasakyčiau: „Važiuoju tyčia, kad pažiūrėčiau, ar galiu...
pasiduoti savo gyvenimui
taip, kad vėl galėčiau sugrįžti į džiaugsmo būseną.“
Todėl mes išvažiavome ir...
Ir aš tiesiog į tai įsijaučiu.
Staiga nuo manęs nukrito visas sunkumas.
Tarsi visas pasaulis būtų nusidažęs kitomis spalvomis.
Pamenu, iš pradžių galvojau,
dveji metai gyventi.
Pamaniau: „Kaip mažai.“
O dabar... Jaučiu, kad...
„Po galais, taip daug.“
Sekundė yra daug.
Minutė čia sėdint, žiūrint į Megės veidą, yra daug.
Aš gaunu dvejus tokius metus?
Jaučiu, kad per pastaruosius metus
gyvenau daug ilgiau, nei per visus anksčiau buvusius.
Tai tiesiog... po galais!
Aš...
Aš turiu šitą gyvenimą.
Ir...
Žinau, kad nemirsiu šiandien. Beveik neabejoju.
Taigi, aš...
turėsiu ir rytojų.
Tai kas toliau?
Nežinau.
Noriu gyventi paslaptyje, supranti?
Noriu...
kad paskutinė sekundė būtų tokia...
„Po galais, norėčiau dar milijono tokių.“
Duok man šviesmečius
Bet noriu ir tamsių metų
Širdgėla dainuoja mano grupėje Ji sėdi mikroautobuse
Tiesus kelias į tiesą
Išmokau iš karklavijų
Jie auga tamsiausiose vietose
Jei mūsų nebūtų tiek daug sugėlę Ar būtume kada nors atvykę
Į šį rojų Žemėje Kurio nenoriu paleisti vėjais?
Paimk sėkmę nešančią monetą
Ir aš ištekėsiu už tavęs Dėl tavo pinigų, meile
Todėl nedėk „Novokaino“ Man ant protinių dantų
Noriu jausti viską
Sūrumą, tada rūgštumą, tada saldumą
Noriu bučiuoti tave ir užrašyti Meilės vardą ant trupančių sienų
Padėti juos tau prie kojų
Kartu su savimi
Sūrumas, tada rūgštumas
Tada saldumas
Ateik į verandą, meile
Pažvelk į tobulą dangų
Jame saulė ir mėnulis Ir griausmas birželį
Mokantis paukščius Ir lietų skristi
Neturiu būti tobula
Ne, tik noriu paliesti tiesą
Noriu branginti bandymą Ir gyvenimą, ir mirtį
Ir daryti dideles klaidas Kaip klysta geri žmonės
Paimk sėkmę nešančią monetą
Ir aš ištekėsiu už tavęs Dėl tavo pinigų, meile
Todėl nedėk „Novokaino“ Man ant protinių dantų
Noriu jausti viską
Sūrumą, tada rūgštumą, tada saldumą
Noriu bučiuoti tave ir užrašyti Meilės vardą ant trupančių sienų
Padėti juos tau prie kojų
Kartu su savimi
- Man nieko daugiau nereikia - Man nieko daugiau nereikia
- Gyvenimas – meilė, kuria kraujuoju - Gyvenimas – meilė, kuria kraujuoju
Sūrus, tada rūgštus
Tada saldus
Toks saldus
Gyvenimas – meilė, kuria kraujuoju
- Toks saldus - Toks saldus
Toks saldus
Išvertė Sandra Siaurodinė