For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT
Elmondom nektek, hogy általában kiborít,
mikor Meg szerkeszti a verseimet.
Szörnyű szerkesztő!
Meséld el, mit értesz ezalatt!
Úgy értem, Meg költészetet tanít,
ezért ügyesen ír és szerkeszt.
Így aztán Meg feldarabolja a verseimet.
Aztán én sírok és dühös leszek amiatt, amire azt mondja, nem jó.
Másnap rájövök, hogy mindenben igaza van.
De a folyamat közben, én jobb...
jobb leszek.
- Nem így gondolod, bébi? - De.
Másképp közelítjük meg a kliséket.
Ahonnan én ki akarom irtani,
ott Andrea megkettőzi a kliséket.
Értem, hogy képtelen lennél szerkeszteni,
ha nagyon belemerülnél a vers üzenetébe,
de mondj többet!
Ha úgy érezném, hogy egyedül is menne,
nem lennék itt.
Szeretem a módszeremet és a tiédet.
De az enyém kicsit mókásabb.
Jelenleg a vers kísérleti címe: „A halál himnusza”.
Tegnap este felolvastam az elejét Megnek,
és azt mondtam: „Ha dokumentumfilmes lennék,
ennek a versnek az elejével kezdeném a dokumentumfilmet,
hangalámondásként, míg valami történik.”
Meg azt kérdi: „Mi történne?” „Nem tudom. Talán a temetésem.”
Aztán Meg azt mondja: „Nem!” Kínos volt.
Ideges vagyok!
Én is félek elolvasni.
Először azt hittem, gyomorrontás.
„AZ ÉLET HIMNUSZA”
De mikor kezdett gyomorháborúnak tűnni,
az orvosom meggyőzött, hogy menjek CT-vizsgálatra.
Egész életemben hipochonder voltam, kimerítő pánikrohamokkal
és krónikus halálfélelemmel,
ezért már akkor remegtem, mikor megkértek, hogy váltsak testhelyzetet,
hogy látható legyen a medencém.
Annyira izzadt a tenyerem, hogy éreztem, ahogy az életvonalam megfullad.
A technikus a protokoll ellenére kikísért a kocsihoz.
Útközben kétszer megálltunk, hogy hiperventillálhassak a karjaiban.
Másnap reggel jelzett a telefonom a zsebemben.
„Számos nagy csomó a petefészkeken. Feltehetően rosszindulatúak.”
Nem éreztem a kezem.
Elzsibbadt attól, hogy kapaszkodni akartam mindenkibe, akit valaha szerettem.
„Ez egy rémálom kezdete.” - gondoltam.
A diagnózist az orvosok később gyógyíthatatlannak minősítették.
A legrosszabb félelmem vált valóra.
De maradjatok velem,
mert a történetem arról szól, hogy könnyebb boldogságra találni,
ha rájövünk, hogy véges időnk van megtalálni.
A ma esti vendégem sok költészetről szóló könyvet adott ki,
és színpadon elő is adta világszerte.
Colorado koszorús költője, Andrea Gibson.
Nehéz teher koszorús költőnek lenni,
és akkor jön az életedbe,
mikor a rák miatt egy egészségügyi utazás közepén vagy.
Igen. Azt hiszem, ha megértjük, hogy halandók vagyunk,
hogy mind búcsút mondunk ennek a világnak,
és valamilyen formában egymásnak is,
és végül is a testünknek is,
az felébreszti az embert.
Azonnal. Tágra nyílik a szemed,
és megdöbbent az élet rövidsége.
És egy másodpercet sem akarsz elvesztegetni.
Előtte sok másodpercet vesztegettem el.
COLORADO, LONGMONT
TÚL A BARÁTSÁGON
Nem tudom rávenni őket, hogy ne ugassák meg a postást,
bármit is teszek.
Mert Squash úgy véli: „Tudom, hogy orvosi számlák vannak benne,
amik teljesen észszerűtlenek.
Vidd el azokat a házunktól!”
Ha remélnék még valamit,
az egy postaláda lenne.
Mert a postaládánkkal úgy küzdök,
mint ahogy a fickó birkózik a kazánnal a Karácsonyi történetben.
Nem tudom elérni, hogy a postaládát
ne döntsék fel a hókotrók.
Lessük meg!
Nem értem, miért nem ebbe teszik a postát.
Ez...
Nem szabad mozognia, hogy a postás hajlandó legyen kihozni a postánkat.
A fenébe! Még egy kő.
Mire jók a kövek?
Stabilizálják.
Nyilván!
Őszintén szólva, szerintem ez szuper.
Ha én lennék a postás, beletenném ebbe a postát,
mert látnám, hogy milyen keményen próbálkoztak.
Szerintem a legfontosabb a próbálkozás.
Gib, nem tudod, hol van a kocsikulcs?
Nem.
Megvan.
Andreának van egy rejtélyes képessége, hogy olyanokkal barátkozik,
akik általában... van egy határ, amit nem lép át az ember.
Elmentünk Andrea orvosának esküvőjére...
Nem az onkológusoméra.
- Hanem a háziorvosoméra. - Igen.
Azt mondanám, ő az egyik legközelebbi barátom.
Igazi ortodox esküvő volt,
ahol a nők és a férfiak szét vannak választva a tánchoz.
És nem tudtuk, mit csináljunk, ezért...
Kimentünk a parkolóba, és ott táncoltunk,
mert azt gondoltam: „Melyik oldalt válasszam?”
De ő csodálatos. Vannak halál találkozóink.
Felhívjuk egymást telefonon vagy Zoomon,
a halandóságról és a halálról beszélünk, és...
Folyton ezt mondom Megnek.
Gyerekkoromban mindig azt gondoltam,
sokkal könnyebb lenne meghalni, ha mindenki egyszerre halna meg.
De most másképp gondolom,
mert ránézek a barátaimra,
és látom, hogy a halálomtól
sok szempontból inkább önmaguk lesznek.
De...
Én...
Nem akarom...
azt mondani, hogy végül meg fogok halni.
Itt vagyunk, partiarcok!
- Alig várom. - Fel kell húznom ide?
Igen.
- Ez fáj. - Semmi baj.
Csak úgy tudom leírni,
mintha migrén lenne az én...
biciklinyereg fertályomon.
Eddig egyszer sem vettem be fájdalomcsillapítót,
de tegnap este majdnem megtettem.
A lánytestvérem OxyContin függő, ezért...
kerülöm az ilyesmit, hacsak lehet.
Mit forgattok ma?
Odavannak értem.
Tényleg?
Csak úgy megjelentek a házamnál, és...
- Látom. - ...mindent felvesznek, amit csinálok.
- Gyönyörű vagy. - Köszönöm. Te is.
Igen, nem tudom, mi ez,
de egész életemben követtek a férfiak, mint az őrültek.
SUGÁRTERÁPIA ÉS PREANESZTÉZIÁS KIVIZSGÁLÁS
Ez minden, ami kell, menjen, és üljön le oda!
- Köszönöm. - Nincs mit.
Ideges vagyok.
- Üdv! Hogy van? - Üdv! Jó újra látni.
Örülök, hogy nincs kerekesszékben. Jobban van?
- Tudom. Egy kicsit jobban. - Oké, jó.
Kösz, hogy kérdezi.
2021-ben petefészekrákkal diagnosztizáltak.
Radikális méheltávolításon estem át,
aztán fél év kemoterápia következett.
Aztán hat hónappal később visszatért a rák.
Átterjedt a májamra és a rekeszizmomra.
Akkor megtudtam, hogy két év a várható élettartam.
Aztán jött még egy év ugyanolyan kemó.
Itt jön Andrea az utolsó kemóról.
Szia, kicsim! Hogy vagy?
Olyan boldog vagyok.
De négy hónap után
újra visszajött.
Azon a ponton gyógyíthatatlannak nyilvánították.
Most már túl vagyok a kétéves várható élettartamon.
Azt mondták, folytathatom valami kísérleti kezeléssel,
de az orvosom azt mondta: „Megértem, ha nem akar több kezelést.
És ha inkább meghalna...”
De addig akarok élni, amíg lehet.
Szeretném azt mondani: „Ötvenéves vagyok.”
Szeretném azt mondani, hogy 50 vagyok, de most még csak 48.
Azt mondtam az orvosomnak,
hogy ne ajánlja fel,
hogy hagyjam abba a kezelést.
Mindent megteszek, hogy addig éljek, amíg lehet.
- Viszlát pénteken! - Köszönöm. Pár nap múlva találkozunk.
Oké.
Három éve nem élveztem egy étkezést sem.
Mikor rákos vagy és kemót kapsz,
teljesen elmegy az étvágyad.
De inkább élem az életemet ízlelőbimbók nélkül, ha...
leélhetem az életem hátralevő részét.
Ilyenkor általában megkérdezzük Stefet a szexuális életéről.
Igen!
- Stefnek új barátnője van. - Igen.
Stef felhív egyik nap és azt mondja:
„Megujjaz engem.”
- Igazából... - Nem ez történt.
- Várj, mit mondtál? - Felhívtatok,
hogy elmondjátok, Meg megujjazott téged.
- Ezt mondtuk? - Igen.
- Nem önként adtam át az infót. - Nem hívunk csak...
A rák miatt.
Mi nem... Várj! Mondd el, miért mondtuk ezt Stefnek!
Nem megszokott dolog ilyet mondani a barátainknak.
Várj, mi történt?
Felhívtál, és azt mondtad,
Meg ma este olyan erősen meg fog ujjazni,
hogy kiszedi belőled a rákot.
Nem, nem mondtam ilyet!
A telefonomon van, megkereshetjük.
Nevettem ezen az üzeneten. Félre kellett állnom,
hogy kiélvezzem.
Hogy koncentrálni tudjak.
Stef, itt Meg és én.
Hallottuk, hogy Heather elmondta neked a hírt.
És szeretnénk tudatni veled,
hogy Meg megujjaz ma este, és megoldja.
Meg úgy véli, körbeviszi körülötte az ujját,
és elmond egy imát ujjazás közben.
- Oké, várj... - Látod? Te voltál?
De tudnod kell, hogy azért hagytam ezt az üzenetet,
mert Heather elküldte neked a hírt, hogy csontáttétem van...
Tudtam, hogy szomorú leszel,
és a barátaim is,
ezért ilyen üzeneteket hagyok a barátaimnak, mikor ez történik.
- Működött. Nem voltam szomorú. - Mindig működik.
Ha már megmutattad ezt, le kell játszanod a válaszodat is.
Oké.
Andrea és Meg, sírtam is egy kicsit,
de aztán újra reménykedni kezdtem,
most hogy tudom, ma este megujjaznak.
Javasolhatom a hüvelykujjat?
Mert engem nemrég meghüvelykujjaztak,
nem is vagyok rákos,
és talán ez az oka.
Őszintén szólva nem olyan jó érzés,
és nem tudom, miért történik ez folyton. Talán mert nem teszem szóvá,
és nem mondok...
nemet.
Igen, én is szeretlek titeket.
Stef mindig az idősebb nőkhöz vonzódott.
- A barátnője 70 éves. - Nem 70 éves.
- Úgy rémlett, azt mondta, ennyi. - Csak 65.
- Az olyan fiatal. - Tudom.
- Miért aggódsz miatta? - Mert az 20 év.
Stef nagyon szereti.
- Igen. - Nagyon szereted.
És nem akarja, hogy korábban haljon meg, mint ő.
Nagyon érdekesnek találom,
hogy attól fél, olyannal randizik,
aki az élete vége felé járhat.
Sosem találkoztam olyannal, akinél azt gondoltam:
„Több időt szeretnék veled.”
Ez nagyon aranyos, Stef. Ezt érzem Meggel kapcsolatban.
A világ összes idejét szeretném.
Itt akarok lenni, mikor kijön a könyve.
Volt egy igazán vad élményünk.
Meséltem az élményről, ami aznap ért?
Melyik nap?
Mikor megtudtuk, hogy csontáttétem van?
Számunkra olyan érzés volt:
„Talán csak pár hónapom van hátra.”
Lehet, hogy így van, nem tudom.
De aznap ezt éreztük.
Aztán
sokat sírtunk, és aztán
Meg megmutatta ezt a videót.
Láttam, hogy van egy öregítő app,
aztán rátettem egy dalt,
Shania Twaintől a „You're Still The One”-t.
Mert ez a zene szólt, amikor megkértem Andrea kezét.
Still going strong
Still the one You're still the one I run to
The one that I belong to
You're still the one I want for life...
Szeretem ezt az embert.
Olyan vagány.
Annyira szeretem ezt az embert.
De... igen.
Úgy éreztem, sosem láttam tisztábban magamat,
mint mikor megláttam Meget öregnek.
Láttam a sok évi szerelmet az arcán.
Láttam, ahogy végigvezetett az évtizedeken
és a jövőn.
Úgy éreztem, vele voltam minden részében.
Képzeld el, mikor egy ember meghal...
„TINKTÚRA”
...a léleknek hiányzik a test,
gyászolja a keze elvesztését, és amit meg tudott fogni.
Hiányolja a torokszorító félénkséget, mikor az iskola első napján
hangosan kell felolvasni.
Képzeld el, hogy a léleknek hiányzik a megszúrt lábujj,
a meglazult fog,
a furcsa ideg a könyöknél.
A lélek azt kérdezi:
„Miért csinálja ezt az az ideg? Furcsa.”
Képzeld el, hogy a léleknek hiányoznak a szomjas, bánattal öntözött
kerti orcák.
Képzeld el, hogy a léleknek hiányoznak a kipottyant szempillák,
amikkel kívánni lehet.
Mikor egy ember meghal, a lélek átkutatja az univerzumot
valamiért, amitől elpirul,
átfésüli az univerzumot a fáradt türelem után,
az utolsó ideg után, ami harcol az életéért,
a gége után, ami fáj a vágytól, hogy meghallgassák.
Képzeld el, hogy a léleknek hiányzik az éhség,
az üresség,
a harag,
az ökölbe szorult ököl, amit nem tanítottak ökölbe szorulni,
a csikorgó fog, amit nem tanítottak csikorogni,
a szeretkező test, amit nem tanítottak szeretkezni,
mint egy éhes szellem, ami kiássa magát a sírból.
A léleknek hiányzik az öregkor végessége...
Boldog szülinapot!
- És még sok boldogot - És még sok boldogot
A léleknek hiányzik minden egyes nap,
amikor a test beteg volt,
a most, amit kikényszerített,
az itt, amit a lázból épített.
A test a lázzal imádkozik,
ahogy ég és könyörög egy átlagos napért.
A léleknek hiányzik az, amit a test nem tud elengedni.
Mi más tudna olyan szorosan ragaszkodni mindenhez?
Andreánál komoly vészhelyzet merült fel,
mivel épp leesik a hüvelykujja.
Szólok a nővérnek, mikor visszajön,
mert ez talán fontosabb,
mint a daganatok.
Az űrben semmi sem tudja elképzelni.
Sem üstökös, sem csillagköd,
sem fénysugár nem tudja felérni ésszel az ámulat táját,
a szégyen hőségét,
az első szürke hajszálat kitépő és eldobó
ujjbegyeket.
„Nem tudom elképzelni”.
Mondják a csillagok.
„Mesélj még a libabőrről!
Mesélj még a fájdalomról!”
Költészeti workshopot tartok a koszorús költő eseményre.
És a házigazdák arra kérnek, mondjam el, hogy lettem költő és író.
Észak-Maine egy apró városában születtem az erdőben.
Főleg a munkásosztály lakott ott.
Az embereknek nincs sok pénzük, de olyan szép.
Gyerekkoromban nem voltak művészek az életemben.
Nem ismertem sem költőket, sem írókat.
Nem tudtam, hogy valaki megélhet a művészetből, ha felnő.
Coloradóba jöttem a húszas éveim elején,
és felfedeztem a slam poetryt.
Azt szerettem benne,
hogy sokkal hozzáférhetőbb volt, mint más költészeti műfajok.
Ehhez nem kellett PhD.
De sosem álltam mikrofonhoz. Arra gondoltam: „Kizárt.”
Borzalmasan féltem a nyilvános megszólalásoktól.
Aztán az exem, Bethy, szakított velem.
Elfogott az az érzés, hogy nincs mit vesztenem,
és már nem érdekelt. Felmentem a színpadra, és...
Nagyon ideges voltam.
Nem lehetett hallani a hangomat a papír zörgése miatt.
Ezt a verset...
Ezt a verset régebben írtam.
Érzelemdús volt és nyers,
és nem éreztem, hogy muszáj lenne... Nem is tudom.
Jobb szó híján „különlegesnek” lennem.
Harcoltam csillagfehér ököllel,
ami Salem formájú sebeket hagyott.
Mindig fontos volt, hogy olyan verseket írjak,
amiknek a megértéséhez nem kell diploma.
Ez talán része annak,
hogy miért festem néha szebbre a világot, mint amilyen.
Talán mert nem érdekelt,
hogy komoly szavakat tanuljak meg.
Olyan kevés szót ismertem, hogy mikor kiadtam az első könyvemet,
a kiadó azt mondta:
„Andrea, ezekben a versekben ugyanazok a szavak vannak más sorrendben.”
Mondom: „Ezeket a szavakat ismerem.”
Miért írjak ésszel nehezen felfogható verseket?
Vagy ami fontosabb, szívvel nehezen felfoghatókat.
Tudom, hogy a szívem egy elromlott fagyasztóláda.
Ezért semmit sem tudok lefagyasztani,
szóval nem, nem „sírok folyton”,
csak szabálytalanul olvadok.
Akkoriban senkit sem hallottam színpadon
az öngyilkossági hajlamról beszélni.
Ezért elkezdtem őszintén írni a sajátomról...
a harcról, hogy próbáltam eldobni a saját életemet.
Minden napnak, amikor nem tudtál kimászni az ágyból,
a csuklódon levő céltáblának,
mindenkinek, aki valaha meg akart halni,
azt hallottam, néha a leggyógyítóbb dolog az lehet,
ha újra és újra emlékeztetjük magunkat:
mások is ezt érzik.
Azok a versek hasznosabbak voltak.
Mert tudtam, hogy olyanoknak mondtam,
akik tényleg szenvedtek. És szerintem ez vigaszt nyújtott.
Andrea nem úgy gondol a költészetre, hogy mit kaphat tőle,
mint rivaldafényben szereplő ember,
hanem úgy, hogy mit tud adni az embereknek.
Azt hiszem, ezért tartósabb.
MA ESTE MR. ANDREA GIBSON
Ezt csináltam az egyik eseményen,
amikor egy zenei menedzser ott volt a műsorban,
és azt mondta, még sosem menedzselt költőt,
de akarom-e megpróbálni. Igent mondtam.
Gibby! Jó mulatást!
Ideges vagyok.
Szent akarok lenni.
Nem tudtam, hogy a szentség már én vagyok.
Megdöbbentett, mennyi ember jött el.
Nem tudom, el szabadna-e mondanom ezt,
de Andrea volt a költők rocksztárja.
ANDREA GIBSON MINDEN JEGY ELKELT!
Az egyik első színpadi költő, aki rockklubokban turnézik.
Az előadás lármás és energikus volt,
részegek voltak a közönségben, szerelmeskedtek mindenfelé és...
X-O-X-O-X-O...
...durva volt!
Elkezdtem egy verset,
és a közönség velem mondta a verset.
Úristen, olyan volt, mint egy álom!
Ha egy idegen mellett ülnék,
aki azt kérdezi, mi a foglalkozásom, azt mondanám: költő.
Nem hiszem el.
Ilyen szerencsés életem lett.
Így ismertem meg Meget.
Meg szintén színpadi költő volt.
Elmentem fellépni, és ő is aznap este olvasott fel.
Valaki azt kérdezte, hogyan védekezem,
és azt mondtam: „A meleg módszerrel.”
Amint meghallottam, azt gondoltam: „Elképesztő nő.”
Úgy érzem, cserbenhagyok valami mást,
főleg magamat...
A költők szoros közösségben vannak,
mindenki ismeri egymást.
Láttuk egymást a nemzeti slam poetry eseményeken,
vagy a különböző írótáborokban, és évek óta barátok voltunk.
Laza volt.
Táncoltunk egy nagy verseny után Oaklandben.
Cicás ruhában volt, macskák voltak a ruhán mindenhol.
Remek táncos volt, és azt hiszem, még nem láttam előtte táncolni.
Alig hittem el, milyen remek táncos volt,
és tudjátok, hogy én is az vagyok.
Nagyon izzadok, mikor táncolok, mert mindent beleadok.
Nem tudom, el akarom-e mondani, mit tettem.
Végighúzta a kezét a karjaimon,
aztán megnyalta a tenyerét...
Arra gondoltam: „Ez bizarr.
És erotikus.”
Durva ilyet tenni.
Nem akarom azt sugallni, hogy helyes ilyet tenni bárkivel.
De aztán a közös barátunkkal utaztam a liftben,
aki azt mondta: „Nem vagyok meglepve.
Andrea régóta odavan érted. Évek óta.” Mondom, mi?
Mondom: „Ő a meleg James Dean. Miről beszélsz?”
Ő meg: „Te pontosan az ő esete vagy.
Gömbölyded, vörös rúzs.” Mire én...
El sem tudtam képzelni, hogy valakinek én vagyok az esete.
Mert egész életemben voltak testi bizonytalanságaim.
Egész gyerekkoromban fogyókúratáborba jártam.
Mikor megismertem Andreát,
úgy 20-25 kilóval voltam több, mint most.
Úgy véltem, annak, akivel együtt voltam, túl kellett tennie magát a testemen.
Mikor Andrea először írt sms-t, és megkérdezte, akarok-e randizni,
visszaírtam: „Persze, kivel?”
Mit gondolsz Meganről és rólam?
Szerintem ő életed szerelme.
- Tessék? - Tessék?
Meg kedvenc művésze Lana Del Rey volt,
és szereztem jegyeket az első sorba a Red Rocksban,
és meghívtam, hogy nézzük meg az előadást.
Elrepültünk Coloradóba.
Úgy éreztem magam, mint a Neveletlen hercegnőben.
Azt gondoltam: „Repülök!”
Squash, találkozol a barátommal, Megan Falley-vel?
Izgatott vagy?
Felébredtünk a koncert reggelén,
és azt mondtam: „Ráguglizok, hol van a helyszín, mikor kezdődik”,
és akkor láttuk meg, hogy május 13-a van.
Mondom: „A koncert május 12-én volt.”
Lemaradtunk az előadásról.
Műhisztit adtam elő a műsor miatt,
mert fel akartam hívni a figyelmét.
Ő azt mondta: „Gyere át hozzám, hogy lássam a meztelen testedet!”
Ez volt az első eset, hogy ajándékként adtam át a testemet,
és nem olyasmiként, amit rejtegetni akartam.
És...
megcsókolta a hasamat, ami olyan testrészem,
ami miatt gyerekkorom óta bizonytalan voltam.
Közben folyton azt mondogatta: „Szexi.”
És úgy éreztem,
valaki egy sebet puszilgat, hogy meggyógyítsa.
Nem búcsúzom el.
- Azt akarod, hogy menjek el? - Nem.
- Hogy adjam fel a munkámat? - Igen.
És akkor mit csinálnék?
Rólam gondoskodnál.
Ez átkapcsolt valamit a fejembem,
hogy ha Andrea szereti a testemet, én vajon szerethetem?
A járvány idején eltávolodtam a költészettől, és memoárt kezdtem írni.
Az egész a testemről szólt.
Aztán a társam rákos lesz, és arra gondolok,
memoárt írok a kurva nadrágméretemről?
Mi van?
Hé, kicsim, szerinted jól nézek ki?
Teljesen, mélyen, őszintén, őrülten.
Őszintén, őrülten!
Tényleg?
Aztán kihullott a haja a kemótól.
Olyasmit mondtam: „Hiányzik, hogy hajikon vagy?”
Vagy valami ilyesmit, és...
ő azt mondta: „Testet akarok. Nem érdekel, hogy néz ki.”
Ez volt az egész történetem csúcspontja a testképpel,
amikor mondjuk úgy,
kontextusba helyeztem a dolgot.
Felesleges bármit érezni a testünk iránt
hálán kívül, főleg, mikor egészséges.
A világ és a sebek új megvilágításba helyezése.
Helló, kis szörnyeteg!
Annyira szeretlek!
Hoppá, ma nincs puszi.
Négy napot kell várni, hogy megpuszilhass.
Nekem is várnom kell.
Megnek is várnia kell.
Ma jön a „szteroiddüh” vagy holnap?
Egy kicsit mindkét nap.
Néha később, néha ma este.
A kemó után rossz modorom lesz a szteroidoktól.
Akartok tudni valami vicceset,
amit akkor mondok Megnek, ha szteroiddühöm van?
- „Legalább”. - „Legalább”!
Engem az őrületbe kerget.
Mikor elkap a szteroiddüh...
Andrea ilyeneket mond: „Legalább adj egy pohár vizet!”
Mondom: „Szórakozol?”
„Hoznál legalább egy smoothie-t?”
És addigra már megcsinál hétezer dolgot egy nap.
Én meg azzal jövök: „Legalább...”
Ezen a ponton próbálom nem mondani,
de nem tudom, miért mondom. „Legalább”.
Ez az egy kifejezés az, amitől úgy érzem, elvesztem az eszem.
Írok neked egy új szerelmesverset,
„Legalább” lesz a címe.
Bár nem szeretem, ahogy kinézek ezzel a hajjal,
de a hosszú haj is zavar,
ezért úgy döntöttem, mostantól rövid hajam lesz.
Emellett szerintem keménynek tűnök tőle.
És azt hiszem...
fontos, hogy a külső tükrözze a belsőt.
Milyen legyen a külsőm, ami illik a belsőmhöz?
Aranyos.
Zseniális.
Gyönyörű.
Legalább.
Legalább!
Most megnézem a vérképemet,
és megnézem a rákmarkeremet.
Andrea rákját meg lehet mérni egy vérvétellel.
„CA-125” a neve, rák antigén 125,
és arra használják, hogy megmérjék a petefészekrákot a testben.
Az elmúlt három évben háromhetente
megnézem, hogy nő-e a rák.
Mintha várnám, hogy megnézzem...
meghalok-e.
Úgy érzem, háromhetes ciklusokban éljük az életünket.
Aztán, ahogy közeledik az idő,
talán egy hét van hátra a következő vérvételig,
újra jön a visszatérő érzés,
és kezdődik a kör.
FÉRJECSKÉM
Mikor utoljára teszteltek, a CA-125-öm 16-os volt.
Nehéz megmondani, mit érezzek...
főleg ha a szám...
nem is tudom, a húszas tartományban van vagy valami.
Nehéz eldönteni, mihez kezdjünk vele.
Úgy érzem, ha 16 vagy kevesebb lenne, boldogok lennénk.
Nem akarom azt mondani, hogy a számok egyenlőek a boldogsággal.
Oké.
Oké, kicsim. Nem akarom, hogy nézd.
Kicsim, hogy kell belépni?
Tessék.
Magas.
- Mennyi? - Huszonegy.
Milyen érzés ez neked?
Gondolom, ez azt jelenti, rák nő a testem minden részében.
És gondolom, azt is, hogy a kezelés már nem hat.
És, hogy...
hacsak csoda nem történik,
talán hamarosan meghalok.
Nem írnál a barátaimnak?
Egy részem nem nyugodt,
amíg a barátaim nem tudják.
Azt hiszem, anyukámnak nehezebb, mint bárki másnak,
mert a testvérét petefészekrák miatt vesztette el,
aztán az anyukája hamarosan a szomorúságba halt bele.
Ezért a legkényesebb dolog neki megmondani.
Nem tudom, egészében mit jelent ez.
De tudom, mi a diagnózis,
és tudom, hogy a kezelés nem fog hatni,
előbb vagy utóbb.
És...
ha elfogadom,
valami édesség kezd beszivárogni.
Mert ha nem fogadom el, nincs más,
mint abba a számba kapaszkodni.
De ha elfogadom, hogy „Oké, ez van”,
akkor lesz életem.
Mindenkinek lesz ilyen pillanata.
Mindenkinek itt.
Mindannyiunknak lesz.
Mindig azt mondom Andreának: „Nélküled nem menne.”
Hála istennek, velem együtt csinálod ezt, mert nem menne nélküled.
Milyen igaz!
Nem menne nélküled.
Írtam egy új bakancslistát.
Az nem vad kalandok tárgymutatója.
„AZ APRÓ DOLGOK”
Nem kell hozzá kötélugrás, szárnyasruha vagy hőlégballon.
Nem kell pecsét az útlevélbe,
sem úszás a delfinekkel.
Bár ezek vonzó dolgok,
egyik sem lelkesít annyira,
mint azok, amikről azt tanultuk, apró dolgok.
Ezek a legnagyobb és legapróbb álmaim.
Ülni a gyászos gerle mellett, ami siratja elvesztett szerelmét.
Megjavítani egy barát ruháját
a nagyanyám gyűszűivel.
Szerelmes versekkel díszíteni a zongorámat,
dekupázs technikával.
Kicsim, hoznád a szerszámosládát? Szükség lesz rá.
- Nem kell a villanyfúró? - Lehet, hogy kell.
Van itt négy mókus, és verekszenek, mikor diót viszek ki.
Ezért hoztam házakat.
Nézni, ahogy a mókus újjáépíti a fészkét az egyetlen fenyőn, ami túlélte a vihart.
- Igen! - Igen, igen!
Megjavítani a postaládát, miután a hókotró kidönti.
Kijöttem, és a postaláda eltűnt.
A benne levő postánkkal együtt.
Kerestétek a postaládát?
Miért, láttad?
Megjavítani a postaládát, miután kidöntötte a vihar.
Furcsa, hogy ilyen gyerekholmit küldtek mellé.
Ez gyerekeknek való?
- Nem, ez rendes postaláda. - De ezt nézd!
Azt mondtam, ez Fisher-Price!
Ez tényleg Fisher-Price?
Megjavítani a postaládát, miután kidöntötte egy medve
és még újra százszor.
Gibby megtalálta az esztétikailag kielégítő megoldást!
Jó éjt kívánni az anyámnak az év minden estéjén.
- Jól van, anya, szép álmokat! Szia! - Szeretlek.
Nyitva tartani a kórházi liftajtót egy idegen előtt,
percekkel az után, hogy rossz hírt kaptam.
Köszönök szépen mindent.
Túl sokszor köszönetet mondani a nővéreknek.
Köszönöm szépen.
Van itt egy bogár.
Ki kell engednem a bogarat.
Érezni, amint egy pók átmászik az életvonalaim kötelén,
miközben óvatosan kiviszem.
Baldachinos ágyban aludni a csillagok alatt
és új csillagállásokat kitalálni.
Az ikercsillagok,
Mary-Kate és Ashley Olsen.
Nem tudom, kik azok.
Megjegyezni az utat, ahol a holdfény áthalad a tetőablakon,
és megérinti Meg arcát.
Gondolom, megkérdezném,
felébreszthetlek-e, ha szomorú vagyok.
Ezt mindig megengedem.
Érezni Meg meleg karját,
ahogy átölel a kétüléses motorunk hátsó ülésén.
Már majdnem ott vagyunk, Idge! Majdnem. Kibírtad. Bátor vagy.
Táncolni gyászolva.
Érezni az óceánt egy felszíni medencében.
Szeretni, miközben fáj.
Elfelejteni a telefonomat.
Emlékezni mindenre.
A rák előtt depressziós voltam.
Mikor megkaptam a diagnózist, úgy éreztem, valami megváltozott.
Szinte úgy éreztem, hálából és szeretetből vagyok.
Boldog vagyok, hogy csendesebb életem van.
Kutyus!
A diagnózisom előtt körbeutaztam a világot.
Alig voltam otthon.
Előadás előadás után.
Az elmúlt három évben, a rákdiagnózis óta,
már nem teszem ezt.
Helló, szépségeim! Nemrég megtudtam, hogy visszatért a rák,
és le kell mondanom az őszi turnét.
Mindenkinek, aki jegyet vett...
Szeretlek. Köszönöm szépen.
Majd tájékoztatlak titeket, hol járok az úton, oké?
Évek óta nem volt előadásom.
Nagyon gyenge az immunrendszerem,
Meg és én el vagyunk szigetelve.
Valódi kockázatnak tűnik.
De őszinte leszek. Nagyon hiányzik a szereplés.
Szeretnél újra élő adást?
Le lennék sújtva, ha nem lenne több előadásom.
Szeretnék előadást.
De az egészségem sosem volt bizonytalanabb, mint most.
Szóval... nem tudom.
Alexa, kapcsold le a hálószobai villanyt!
Oké.
Mi volt a napod legjobb része?
Tudod, volt az a pillanat, mikor...
Ryan megkérdezte, akarok-e előadást.
És én...
Nagyon szeretnék.
Nagyon, nagyon.
Izgatott leszek a gondolatára is.
És neked?
Többől is tudok választani.
Oké.
De ez a kedvencem.
Ez?
Ez nem volt fair. Nekem is ez lett volna, ha tudtam volna.
- Ha tudtál volna mit? - Hogy ez is lehetőség.
- Bethy? Szia! - Szia!
Örülsz, hogy megyünk a szeméttelepre?
Igen.
Úgy várom, hogy menjünk a szeméttelepre!
Csak hogy tudd, tegnap este kitaláltam,
hogy ha suttogsz, meghallanak.
- Ó! - Most is hallanak minket.
Ezért soha, de soha ne suttogd nekem, hogy nem kedveled őket.
Oké.
Tudják, hogy ismerjük egymást? Azt hiszik, a szeméttelep sofőrje vagyok?
Tudják, hogy az exem vagy még régről,
és hogy az egyik legjobb barátom vagy.
Az első, amit tudnod kell...
Úristen, mindig ezt mondja. Mindig.
...hogy arról vagyok ismert: szakítottam Andreával.
Igen.
Hányan mondhatják el: „Szakítottam Andrea Gibsonnal”?
Sokan!
- Sokan mondhatják! Megőrültél? - Én voltam az első.
Költői karrierbe fogtam.
Miért dobtad őt?
Kiderült, hogy ugyanolyanok vagyunk.
Mindketten fiúsak, és nem értettük a gender dolgot, igaz?
Azt hiszem.
Ryan, nem mintha két fiú nem randizhatna.
Így van. Ez túl...
- Nem illettünk össze. - Nem illettünk össze.
Mikor comingoutoltam, a szüleimnek nehezen ment,
hogy megértsék a queer identitást,
és elhinni, hogy boldog életem lehet queerként.
Nagyon féltem találkozni Bethy szüleivel,
mert tudtam, hogy mélyen katolikusok.
Aztán elmentem hozzájuk,
és olyan szeretetteljesek voltak.
Bethy apukája nemrég halt meg rákban.
Diagnosztizálták, és szó szerint öt nap múlva meghalt.
Emlékszem, felhívtam Andreát, azt mondtam: „Nem bírok megmaradni a szobában.”
Mert ez nem szomorúság volt.
A kényelmetlen érzéssel küzdöttem.
És Andrea azt mondta: „Nyisd ki a szíved a szeretetnek.
Mindent, amit most érzel, nevezz el szeretetnek,
akár félelem, akár szomorúság.
Mindent, amit érzel, nevezz el szeretetnek.”
Ez megváltoztatta, hogy éltem meg az elvesztését.
SZEMÉT
Valaki kidobta azt a széket? Egész jó szék.
- A fehér? - Igen.
Van egy sor Andrea egyik versében,
ami arról szól, hogy sok queer marad barátságban az exével,
mert olyan sok családtagot vesztettek el,
hogy mikor megtalálják, akit családjuknak nevezhetnek,
bármit megtesznek, hogy ne engedjék el.
Idehoznád nekem, Bethy?
Kettő van belőle.
A legjobb barátaim a volt barátnőim.
Mint pl. Bethy.
Bethynek már van egy fia,
aki Andreát „bácsininek” nevezi.
A „bácsi” és „néni” szó keveréke.
Ebben a házban élünk,
amit Andrea Emilyvel vett, aki az exe volt úgy 25 éve.
Mikor beköltöztem, Andreához és Emilyhez költöztem be.
Aztán Heatherhöz, akivel nyolc évvel korábban járt.
A legtöbb reményvesztett versem Heatherről szól.
Menedzseremnek vettem fel. Most az egyik legközelebbi barátom.
Szóval, igen, sok exe van.
Akik nekem is családtagnak számítanak.
Jól van, Bone, térjünk az üzletre!
Újra elkezdtünk beszélni arról, hogy talán legyen megint élő előadásom.
Úgy látom, ez más, mint amit eddig csináltál.
Látom, ahogy repülnek rá az emberek.
Olyan eseménynek látom, ami az embereknek szól.
Sok szempontból valószínű, hogy ez lesz az utolsó előadásom.
Ezért igazán érzelemdús lesz,
mert minden barátom eljön,
és érzelmi támogatást nyújt.
- Igen. - De olyan ideges vagyok.
Nem akarok több előadást lemondani.
Nagyon nehéz volt lemondani az egész turnét.
- Meglátjuk. - Igen.
Andrea segít megszerkeszteni a memoáromat.
Nagyon másképp szerkesztjük egymást.
Igen, nekem nagyon sokáig tart írni.
Nézem Meget, ahogy ír, és előáll egy zseniális,
gyönyörű...
írással nagyon rövid idő alatt.
Ez a lényeg, Meg. Te olyan sok szót ismersz.
De egy nap kiderül, hogy a szavak, amik Meg szerint szavak,
- nem is szavak. - Oké.
Szavazzunk! Mi furcsább,
hogy én költőként és íróként ismerek szavakat,
vagy, hogy Andrea, a koszorús költő, tud vagy ötöt?
Tudod, milyen jó írónak kell lenned,
hogy ilyen sok verset írj öt szóval?
Elnézést!
De neked sokkal több eszközöd van.
Mintha házat építenék egy csavarhúzóval.
- Oké. Szóval... - Miről szól ez a fejezet?
Hogy felkészíts rá.
- A műtéthez vezető út. - Oké.
„Teljesen megbabonázott Andrea hasának látványa.
A középső rész, korábban éles és szögletes,
annyira felpuffadt az elmúlt hetekben,
annyira feldagadt, hogy ettől még valóságosabbnak,
még sürgetőbbnek tűnt.
Ahogy nekem, neki is kerek pocakja volt.
Egész életemben utáltam a hasamat, de sosem féltem tőle,
hogy valami ilyen baljós nő csendben a felszín alatt.”
Annyi szépség van benne, kicsim.
Szeretek írni. Szerintem ez nagyszerű.
De valami hiányzik nekem.
Azt halljuk: „Nem akarom elveszteni Andreát”,
remélhetőleg,
de nem tudom, mit érzel.
Mondanál többet? Egyetértek azzal, amit mondasz,
de úgy érzem, néha azt gondolom, hogy ezt teszem, de mégsem.
Olyan volt, mintha a dolgok más megvilágításba kerültek volna,
és azt próbáltam...
Ki kell tudnod mondani,
hogy te, mint a társam,
a hozzám legközelebbi személy, miért...
az a személy, aki összefogja az egészet? Miért nem esel szét?
Teljesen rendben van, hogy nem. De benne kellene lennie.
Te vagy a főszereplő, nem én.
Ebben a részben kicsit jobban belemegyek az ételfüggőségembe,
- amikor a kemón vagyunk. - Oké.
- Itt láthatod. - Folytasd, hadd lássam!
„A rák polipszerűnek bizonyult. A telefonom...”
- Mi a picsa az? - Hogy hangzik?
- „Polipszerű”? - Igen.
Fogalmam sincs, mit jelent ez, Meg.
Ez túl sok, sajnálom.
A polipszerű azt jelenti, olyan, mint egy polip.
Arra gondoltam, hogy sok karja van.
Nyolc karja.
Beszúrok valami megjegyzést a felelősség karjairól,
hogy segítsek a plebejusoknak. Ez a szó azt jelenti, amit gondolok?
A plebejusok egy idegen faj, akik az Atlantiszon éltek.
Dehogy!
Ez igaz. Kurvára igaz!
Nem, azok a közemberek voltak az ókori Rómában.
„Közember vagy közönséges ember”.
- Oké, folytasd! - Oké.
„A gyógyszertárban megvillantottam az orvosi marihuána kártyát,
amin a nevem mellett az áll: 'gondozó'.
Az új identitásom, amit lepecsételt és érvényesített az állam.”
Három éve mi épp kínlódtunk párként.
És mikor megtudtuk, hogy rák, ő szakítani akart velem.
Azt mondta: „Nem akarom ezt tenni veled.”
Én meg azt feleltem: „Nem megyek sehová.”
Úgy éreztem, másnap helyrejött a kapcsolatunk.
HÁZASODJUNK ÖSSZE!
Már kilenc éve vagyunk együtt.
Nem tudom, rájöttetek-e már,
de Meg egy anomália.
Élete nagy részén nem aggódott.
Ez ösztönös dolog számomra.
Valahányszor aggódtam valami miatt,
bebizonyosodott, hogy teljes időpocsékolás volt.
A ritka pillanatokban, mikor aggódtam,
azt gondoltam: „Miért tettem ezt?”
Úgy tekintek rá, hogy annyi különböző lehetőség van arra,
hogy mi minden történhet.
Hogy Andrea meghalhat, csak az egyik lehetőség.
Egy másik lehetőség, hogy új gyógyszer jön ki, és az...
működik még egy évig, és még egyik, és ő csak öt év múlva hal meg.
Egy másik lehetőség, hogy azok a gyógyszerek hatásosak,
és közben megtalálják a rák ellenszerét,
és emiatt ő sokáig élhet.
Nem tudom.
Nem akarok úgy tenni, mintha tudnám, mi fog történni.
Úgy érzem, ha az lesz a vége, hogy meg kell gyászolnom valami fontosat,
akkor azt teljes egészében meg fogom gyászolni.
De nincs értelme, hogy meggyászoljam, mielőtt megtörténik.
Talán ezért van, hogy mikor Andreának fájdalmai vannak,
nehezebbnek érzem magam, mert az olyan érzés:
„Oké, most fájdalmaid vannak, nem tudsz menni,
és most nehéz.”
Nem tudom, mit gondolnak rólam mások,
azt hiszik-e, hogy tagadásban élek, vagy azt, hogy reziliens vagyok.
Egy kicsit tagadásban él, de én nem bánom.
Ez erő vagy elfojtás?
Ez folyton eszembe ötlött, mikor Meggel voltam,
és elképzeltem, hogy ez mennyire megterheli őt.
Leültettem, és elmondtam neki, hogy nagyon félek,
hogy mostantól olyankor lesz boldog,
mikor nincs mellettem.
Szerintem sokan félnek attól, hogy bűnös dolog törődni magunkkal.
Néha még az írásra is nehéz időt találni magamnak,
mert azt gondolom, oké, egyedül vagyok,
és a szerelmem az ajtó túlsó oldalán van.
De azt is...
hogy ezt szeretném kezdeni az életemmel.
Egy részem néha őrlődik, hogy hol legyek.
Nagyon bonyolult kitalálni. Ha valaki azt mondaná:
„Andrea meghal egy hónap múlva...”
Isten mentsen! De ha valaki ezt mondaná,
nem töltenék egy hónapot sem a kis könyvem írásával.
Hanem teljesen jelen lennék.
A ritmuson és az egyensúlyon dolgozom.
És úgy érzem, néha én...
túl fiatal vagyok, hogy ezen dolgozzam.
Nem hiszem, hogy hétköznapi dolog lenne 35 évesen...
ezt összefogni.
Igen.
- Üdv! - Üdv, dr. Alldredge!
- Hogy van? - Megvagyok. Kicsit fáj.
Hadd mutassam meg!
Hogy betájoljuk, íme, a helyzet.
Ezek a medencecsontok, és ez a hely
inkább nyirokcsomónak tűnik.
A felszínen ez itt izom.
Igen.
És talán ez felelős a mélyebb fájdalomért.
Ha megengedem, hogy megmutassa,
hogy hol érezhetem a fájdalmat, nem bánná?
Igen, szerintem szinte itt fent lehet.
- Igen, az... Igen. - Itt van?
Ha azon gondolkodunk, mi legyen a következő,
még használhatjuk az Elahare-t is,
és hozzátehetjük az Avastint.
Van rá egy kis esély, hogy az Avastin
olyan komplikációkat okoz, mint amikről beszéltünk,
pl. bélkárosodást.
Vagy a hang megváltozását, amiről már volt szó.
Tudom, hogy nehéz volt elfogadni ezeket a kockázatokat.
Igaz? Mert tudom, hogy fontos védeni a hangját.
És ha úgy érzi, ezek elfogadhatatlan kockázatok,
- akkor nem kell. Semmi baj. - Oké.
Van még más a tarsolyunkban, amivel küzdhetünk ellene. Ez nem...
Imák? Dalok?
- Persze. És a kemó. - Igen?
És a nyugati orvoslás is.
De van több kísérleti gyógyszer, amivel...
- nyerhetünk sok-sok hónapot. - Igen.
- Nem fogytak el a lehetőségek. - Oké. Szuper.
- Köszönöm szépen. - Nincs mit.
Nehéz volt hallani azt, hogy „nyerünk pár hónapot”.
Azért sírok, mert...
Nagyon furcsa ezt mondani, de...
ha meghalok, támogatnom kell Meget...
az érzéseiben.
Nem tetszik az ötlet, hogy nem leszek itt neki,
hogy segítsem ebben.
Ezt egyik este neki is elmondtam.
Azt mondtam: „Ha meghalok, nem tetszik, hogy nem mondhatom:
'Meg, ezt nem fogod elhinni!
Nem fogod elhinni, mi történik!'”
Elkezdtem az Avastint.
Ez az új kemó az eddigihez jött hozzá.
Az ijesztő mellékhatása, hogy elvesztheted a hangodat.
Olyan érzés volt, mintha azt mondtam volna: „Oké.
Vagy lemondasz az életcélodról, vagy meghalsz.”
Felébredtem az első infúzió másnapján,
és egyáltalán nem tudtam beszélni.
A torkom annyira gyulladt volt, hogy úgy éreztem, nem kapok levegőt.
Bepánikoltam, mert próbáltam hívni Meget, de nem tudtam.
És...
a testi...
szenvedés
és hogy nem tudtam segítséget hívni, rémisztő volt.
Féltem.
Épp ezt kaptam a tünetek közül, ami ritka is!
Megkaptam, igaz?
Számomra bibliai, allegorikus dolog.
Mondom: „Mi az?”
Ez a kompromisszum: oké, beveszed a gyógyszert,
ami életben tart,
de elveszted a hangodat,
az ajándékodat, a kommunikációdat, az életcélodat.
Nem igazságos.
Úgy érzem, többet fektettem Andrea életben maradásába,
mint bárki a világon. Nem mintha az én dolgom lenne,
de én elfogadnám, hogy nem folytatja a kezelést,
ha emiatt elveszti a hangját.
El kell fogadnom, hogy nem tudok beszélni.
Annyira, hogy egy teljes verset sem tudok felolvasni.
Törölni kell minden beszélős eseményt, minden koszorús költő rendezvényt.
Színpadi költő vagyok.
Most még nem megy.
És teljesen kizárt, hogy megcsináljak egy előadást.
- Gib! - Igen, kicsim?
- Feljönnél? - Minden rendben?
- Igen. - Oké.
Találtam valamit, amit látnod kell.
Oké.
Úristen! Ez lenyűgöző!
MAINE-I ÁLLAMI BAJNOKSÁG, 1993
A Blue Devilstől a végzős hátvéd, 32-es számmal Andrea...
Nézd, az te vagy!
- Nézd! Olyan kicsi vagyok! - ...Gibson felvette.
- Lássuk! Gyerünk, Gibby! - Gibson vezeti...
Azta!
Úristen!
És vége.
Calais megnyerte az állami C osztályú iskolai lánybajnokságot.
Húsz pont. Nagy este ez neked, és szuper bajnokság.
- Az aranylabda befér abba a tokba? - Persze.
Egész héten porolgatták.
Calais egy kosárlabdás város.
És olyan város is, ahol sosem láttam nyíltan queer embert.
Beszéltek a queer identitásról, de nem...
nem pozitív módon.
Zaklattak gyerekként.
Folyton megjegyzéseket tettek a nememre,
mert inkább fiúnak néztem ki.
Gyerekként fiúnak éreztem magam.
Mármint... ez nevetséges!
Hupikék törpikéket tettem az alsóneműmbe, így alakítottam ki a péniszt, emlékszem...
Törpapának elég nagy haja volt,
és épp megfelelő formájú.
Nem mintha nem szeretnéd a fiúkat.
„A TE ÉLETED”
Fiúk, akikre hasonlítani akarsz:
David az állával, ami olyan, mintha kőből faragták volna.
Chris, a kosárlabdahős, aki tikkel.
Tizenötször pislog, mikor kosárra dob.
Órákig pislogsz a tükör előtt,
azt kívánva, hogy olyan sztár lehess, mint ő.
Mary Levine csajbuzinak hív,
és nem tudod, hogy mondd meg neki, hogy téved és igaza is van.
Inkább elmész hozzá, és megesküszöl, hogy vörösre fested a körmét
a szétvert arcából származó vérrel, ha még egyszer ezt mondja.
Le akarod vágni a hajad,
és kiköpni, amit nem akarsz a szádban,
a saját nevedet is akár,
kerülgetve az igazságot.
Kemény életet akarsz, ez az életed.
Az életed egy szekrényben bujkálva
amit miatt folyton lesütött szemmel járkálsz,
az életed a bálon, ahonnan hazarohansz a hóviharban,
belevágva az utolsó pár magassarkúdat egy hóbuckába,
miközben ráébredsz, hogy az egyetlen fiú vagy,
akiért valaha le akartad tépni a ruhádat.
A főiskolán még mindig rejtőzködtem.
Beleszerettem az egyik legközelebbi gimis barátnőmbe, Mandybe.
Ő comingoutolt, és ez engem is felébresztett.
Aztán megmondtam neki, hogy szerelmes vagyok belé.
Úgy éreztem, megtaláltam a világegyetem kulcsát.
De rettegtem. Annyira féltem.
Mandy...
„ELSŐ SZERELEM”
...csak te tudod elképzelni, mennyi időt töltöttem
a ruhám kiválasztásával
aznap este, mikor elvittél az első queer báromba
a maine-i Portlandben,
a legnagyobb városban, amin valaha átsétáltam.
Olyan izgatott voltam és annyira féltem,
hogy kiszúrnak vagy megölnek
a befelé vezető úton.
Több mint egy órán át ültünk a parkolóban,
míg meg nem gondoltam magam, és te hazavittél,
miközben szempillafesték folyt a vadonatúj fiús ingemre.
Annyi volt bennem a szégyen,
de a dolgokat, amikkel küzdöttem,
költészetté formáltam.
Mikor először írtam a nememről,
féltem a színpadra lépni vele.
De amint először elmondtam a verset,
mintha eltűnt volna a szégyen.
A színpadi költészet megmentett.
Az életedet választod...
„A TE ÉLETED”
...és azt, hogyan tett azzá a valakivé, aki gyakran könnyűnek találja,
hogy így magyarázza el a nemedet: a legboldogabb az úton vagy,
mikor nem vagy sem itt, sem ott, hanem középen,
a sárga vonalon, ami mindennek a közepén fut végig,
mint egy átkozott napsugár.
Azt mondogatják neked, a természet bűne vagy.
Te megvizsgálod minden lehetőségedet, és eldöntöd, miben hiszel.
Válaszd, hogy az egész életedet azzal töltöd,
senkire sem tartozó titkokat mondasz el mindenkinek,
amíg már nincs senki, aki megsérthet azzal,
hogy annak nevez, ami vagy:
szent, pislogó csillag,
fénycsík az autópályán,
újra és újra
beleszeretsz a kemény életedbe,
a tökéletes életedbe,
az édes és szép életedbe.
Abban az évben, mikor rákkal diagnosztizáltak,
felkeresett a calais-i középiskola,
és megkért, hogy én mondjam el az évzáró beszédet
a végzős...
a végzős ballagáson.
Egész életemben
semmi sem jelentett többet nekem a karrieremet tekintve,
mint hogy felkértek erre.
Beszéltem arról, hogy milyen volt queerként felnőni,
milyen nehéz volt rejtőzködni diákként abban az iskolában.
Úgy éreztem, valami körbeért.
CALAIS KÖZÉPISKOLA
Ez gyógyító volt
és olyan fontos volt a fiatal önmagamnak.
Úgy éreztem, a fiatalabb énem hall engem,
és úgy érzi,
ez lett belőlünk?
És nagyon boldog.
Mielőtt rákos lettem, ha valaki rossz névmást használt,
dühösen reagáltam.
Érzékenyen érintett, mások hogy látják a nememet.
De a diagnózis után
majdnem eljutottam onnan, hogy erősen éreztem a nemi identitásomat,
addig, hogy nemtelennek érezzem magam.
Már nem tudom nemileg meghatározni magam.
Mintha az identitásod lecsöpögne rólad.
Mintha leesne.
Nagyobb kapcsolatban vagyok azzal a részemmel,
ami örökkévaló.
Mert a nememet nem tudom átvinni a túlvilágra.
Már nem reagálok, ha mások rosszul használják a névmást.
Nekem nem kell...
Úgy érzem, önmagam vagyok.
És még mindig fel tudok háborodni a gender dolgokon,
de csak mikor látom, amit a nem bináris és transz barátaim tapasztalnak.
Nagyon kényes erről beszélni,
mert nem szeretném, ha valaki azt érezné,
valami baj van velük,
ha valóban fájdalmas a rosszul használt névmás vagy valami.
Nagy részvétet érzek miatta. Csak én már nem ezt tapasztalom.
Tenger, ének, győzelem, szél.
Próbálom megfogni a vers hangzását,
de az nem a szavakból áll.
A hangokkal a ritmust akarod elkapni?
Hogy érezzem, milyen legyen a vers hangzása.
Aztán megtalálni a szavakat, amik illenek a hangzáshoz.
Nehéz volt elveszteni a hangomat az új kezelés miatt.
Úgy gondoltam, jó, váltsunk irányt,
és hagyjuk abba.
De egy újabb infúzió mellett döntöttem,
még ha örökre el is vesztem a hangom.
Érdekes módon, amint elfogadtam,
hogy oké, nem lesz hangom...
másnap felébredtem és tudtam beszélni.
Elképesztő!
Holnap lesz egy kemóinfúzióm.
Nagyon remélem, hogy beválik ez a kezelés,
mert még mindig szeretném az előadást.
Az előadás lenne az élet ünneplése.
Azon gondolkodom, hogy ez lesz az utolsó előadásom.
De remélem, nem ez lesz.
Ezért mindent megteszek az egészségemért, amit tudok.
Van a kosarasoknak egy szokásuk,
hogy edzés után nem mennek le a pályáról anélkül, hogy kosarat dobtak volna.
És így...
úgy gondolok erre az időszakra, hogy ez lehet az életem vége, és...
kosarat akarok dobni, mielőtt vége.
Meg kell tudnom, hogy nő a rák,
hogy lehetetlenné teszi-e az előadást.
Fáj a hátam a vezetéstől.
Fáj odalent a csontom.
Ez az egyik kérdés, amit mindig feltesznek, mert lehet rák.
Dúlnak az érzelmeim.
Miért, mert fájdalmaim vannak?
Megrémültél.
Rémült vagy?
Te voltál rémült.
Ez az a terem, ahol elmondták, hogy gyógyíthatatlan.
Aggódom miattad, mert...
olyan más vagy ma.
Meg kell élned, amit meg kell érezned,
de nem vagyok hozzászokva, hogy ilyen vagy.
Elgondolkodtat, hogy talán van valami, amit nem tudok,
de te tudsz.
Nincs.
- Tudsz valamit? - Nem!
Megérzés szinten?
Egyáltalán nem. Semmilyen megérzésem sincs.
Azt hiszem, ez csak...
most esett le, hogy nem lehet simán hátsérülésed.
Ilyennek érzem a mai fájdalmat:
„Olyan érzés ez a fájdalom, mint mikor nő a rák.”
Nem gondoltam volna, hogy a rák ilyen valaki életében.
Minden hónapban kiderül,
hogy élek vagy meghalok.
Élek vagy meghalok.
Borzalmas lutri minden három hétben.
Azt hiszem, néha rá sem jövök
mekkora súlyt jelent ez.
Kész van. Elengedem.
- Köszönjük szépen. - Nagyon köszönjük.
Van egy olyan érzésem, mintha elefánt ülne a mellemen.
Alig jut levegő a tüdőmbe.
Oké.
Meg kell nyitnom az emailt.
Nézem az órát, mert tudom, hogy anyám hétkor aludni megy.
Nem bánod, ha itt nyitom meg, nézem meg a számot?
Talán ne akkor, mikor vezetünk.
Huszonkét perc múlva otthon vagyunk.
Oké.
Bemegyek, és elolvasom a számot, kicsim.
Tíz.
Tényleg?
Tényleg, kicsim?
Tényleg?
Úristen!
Fel kell hívnom anyut.
Hogyhogy tíz?
Hogyhogy?
Mindenkit felhívok.
- Biztosan jól olvastam? - Igen!
- Biztos? - Igen.
Szia!
Anya, a vérképem lement...
A CA-125 lement egészen tízre,
és az immunmarkereim sokkal jobbak.
- Olyan boldog vagyok! - Igen?
Ez olyan jó! Ezen gondolkodtam.
Itt ülök, és aggódom, mert nem hallottam felőled.
Mennyi volt? Nem hallottam.
Most tíz, és legutóbb 21 volt.
- Azta! - Nagyszerű.
Oké. Szeretlek titeket.
Szeretlek.
Most kaptuk meg Andrea vérképeredményét, és a rákmarker erősen lecsökkent.
Igen!
Fogok egy pohár bort és ünnepelek.
Tedd azt, Gay! Én iszom egy kis orvosi marihuánát.
Három hét múlva nőhet is,
de a mostani három hét
az én három hetem.
És annyira érzem, hogy van három hetem.
Olyan boldog vagyok.
Megengedem magamnak, hogy boldog legyek.
Tarthatok előadást.
Ez annyira... el sem hiszem.
GIBBY ÚSZÓMEDENCÉJE
- Szia! - Szia, Bone!
- Hogy vagy? - Egész jól.
Feldolgozom az előadás miatti izgatottságot.
Az egyik lehetséges dátum május vége.
És elnézve az egészségügyi menetrendedet,
biztos akarok lenni benne, hogy elég teret adunk neked.
Megfelel, ha ez az egyik dátum, amit megkérdezünk?
Csak az jut eszembe,
hogy ha tovább halasztjuk, vajon élek-e addig.
„Elég egészséges leszek?”
Oké.
De örüljünk annak, hogy...
talán élni fogok...
És ha nem, nem hibáztatom magam, hogy nem tudok ott lenni.
Én majd...
- egy szebb... - Hologram Gibby!
- ...színházban leszek. - Élni fogsz.
Egy színházban leszek a felhők között.
„Kedves közösségem! Szerettem ezeket az éveket.
Szerettem a csendes időszakot, az írást, az otthon töltött időt,
de színpadi művész vagyok a szívem mélyén,
és nagyon hiányoznak az élő műsorok.
A hír, amit most megosztok, nagyon izgalmas számomra.
A denveri Paramount Színházban fogok fellépni,
verseket olvasok fel és sztorikat osztok meg arról, mi mellett állok ki.
Egy különleges vendég is fel fog lépni.
Az elővásárlási kód „libabőr”.
Elég, Ryan!
- Gib! - Meg, eltört!
Hogy törted el?
Én csak kinyitottam. Nem én okoztam.
Nem hiszem el ezt a szart.
Egek, úgy tűnik, most nagyon komoly vagy.
Úgy tűnik, a rákról vagy valami ilyesmiről fogsz beszélni. Jézusom!
Megismételnéd az aggodalmaidat?
Igen, azt hiszem, hőhullám jön.
Lássuk, végig tudom-e beszélni a hőhullámot!
Az egyik aggodalmam,
hogy nem tudom elmondani a verseimet a hőhullám alatt.
A legjobban attól félek,
hogy a kezeléseim
befolyásolják a színpadi előadásomat.
Meg, elmegy a hangom.
Jó.
Jó. Ez az új mottónk.
Próbálj baszakodni velünk, élet! Jó. Vedd el a hangom!
Gondolod, hogy hang nélkül nem tudok fellépni? Tévedsz.
Három év kemoterápia, ami hatott a látásomra,
a memóriámra, ezért nem tudom, emlékszem-e majd a verseimre,
ami nem lenne baj, ha használhatnék monitort,
de nem fogom látni a monitort.
Szóval...
El kell kezdenem újra megtanulnom a verseimet.
Gyerekkoromban azt hittem, a száz volt a legnagyobb szám.
Anyám alaposan meglepett, mikor egy nap azt mondta: 101.
Száz és mennyi?
Húszévesen azt hittem, a szexhez kell egy pasi,
és a „kefélni” szó.
Hogyne akarnám tisztán látni a lányt, ha rúdtáncol egy traktoron
és bikiniben nyír füvet?
Tizenhét lassú lépés a mikrofonig.
Levegőt vett, mielőtt beszélni kezdett.
És távolról sem állok készen, hogy Kupidó, az a meztelen szardarab
valami éleset lőjön ki felém.
Távolról sem állok készen, hogy olyan irracionális legyek,
amit csak a szerelem tud kihozni belőlem.
Mi van, ha te vagy életed szerelme?
Azt gondolom: „Istenem, remélem, ez nem igaz.
Mert egyáltalán nem vagyok az esetem.”
Nem hiszem el, hogy tudod. Őrület!
Próbálom eldönteni, beletegyem-e vagy sem...
Mert annyian jönnek el a fellépéseimre és fontolgatnak öngyilkosságot, és...
De most nem vagyok benne, ezért próbálom kitalálni, hogyan...
beszéljek és írjak róla anélkül, hogy azt mondanám, érint engem.
Furcsa, hogy életem olyan nagy részében
akartam meghalni, de most nem.
A húszas éveim elején vagdostam magam.
Olyan depressziós voltam!
Aztán egy nap felkeltem, és elhatároztam, hogy meghalok.
Berohantam a konyhába,
felvettem egy nagyon éles konyhakést,
és... Nem bírtam odanézni, míg csinálom.
Csak legyen már vége. Ezt csináltam...
Szent szar, de nehéz erről beszélni!
Nagyon véreztem.
Fél centire voltam egy artériától.
Egyszerűen meghaltam volna.
De addig a percig
nem hiszem, hogy valódi lehetőségként tekintettem volna az öngyilkosságra,
de utána valahogy mindig ott volt.
De mikor rákkal diagnosztizáltak,
emlékszem, felébredtem a műtétből,
és nem voltam depressziós.
Felébredtem...
és boldog voltam.
Hirtelen úgy éreztem, nem baj, ha meghalok.
De sosem tenném meg.
JÓ FÉNY
Nem hiszem el, hogy egy helyszínt látogatunk meg ma.
- Képtelen vagyok. - Nagy létesítmény.
Nem is tudom, milyen fellépni.
Minden oké.
Beszarok!
Beszarás.
MINDEN JEGY ELKELT
Jó szórakozást! Üdv! Hogy van?
Üdvözlöm! Jó szórakozást!
KÜLÖNLEGES VENDÉG TIG NOTARO
SZERETEM ANDREÁT
Szia, Tig!
Izgalmas. Az egész világ várja a ma estét!
Ilyen érzés. Az emberek izgatottak.
- Kilesek a közönségre. - Még senki sincs itt.
- De én állok a célkeresztbe. - Oké.
Rendben. Megnézem, milyen a hangulat.
Lássuk, fel tudok-e menni a lépcsőn pánikroham nélkül.
Emberek vannak odabent.
Köszönöm szépen! A nevem Tig.
És...
Hogy fogok levegőt venni?
Szeretném, ha lenne szín az arcomon,
hogy ne aggódjanak miattam.
Úgy akarok kimenni oda, mint az egészség mintapéldánya.
Te jó ég!
Nem hiszem el, hogy ez történik.
Kicsim, tudod, hogy nem félek az érzelmeimtől?
Félek attól, hogy most milyen sok van belőlük.
Oké, tudod, mit?
Mindenki azért van itt, hogy támogasson, és mert szeret.
Én a legjobban.
Tessék!
Még öt perc.
- Még öt perc. Viszlát! - Oké, köszönjük.
Rázd fel őket!
Az a pillanat, mikor valaki ezt mondja, olyan erős.
Öt perc.
Öt perc, Andrea.
All of these lines across my face
Tell you the story of who I am
So many stories of where I've been
And how I got to where I am
But these stories don't mean anything
Oké.
To tell them to, it's true
I was made for you
I climbed across the mountaintops
Swam all across the ocean blue
I crossed all the lines And I broke all the rules
But baby, I broke them all for you
Oh, because even when I was flat broke
You made me feel like a million bucks You do
I was made for you
Nem hiszem el, hogy idefent vagyok.
Köszönöm.
Köszönöm, hogy eljöttek.
Mikor az első kör kemoterápiát kaptam,
a testem szinte teljes szőrzete eltűnt.
A büszkén feminista lábszőröm a padlóra került.
Megvolt az első brazil gyantám
gyanta használata nélkül.
De a szemöldököm még mindig erős volt.
Két bozontos pillangó, ami megtagadja, hogy lerepüljön az arcomról.
Anyám egy reggel felhívott, és azt mondta:
„Andrea, el nem hiszed, mi történt.
Apád arra ébredt, hogy a jobb szemöldöke teljesen eltűnt.”
Három év telt el,
és az apám szemöldöke ez idő alatt nem nőtt vissza.
Apám azért vesztette el, hogy megtarthassam az enyém.
És nem kell hinni a csodákban ahhoz, hogy higgyünk ebben.
Csak a szeretetben kell hinni.
Semmiképp sem voltam őstehetség.
Nem voltam olyan, akit minden lenyűgöz.
Kemény burokban éltem.
Évekig nem ért hozzám az eső.
Komolyan vettem a rejtőzést.
A szépség persze vadászott rá.
Az mindenkire vadászik.
De én túlnőttem rajta.
Aggódásba, megbánásba rejtőztem, a túlvilág ígéretébe
vagy a hétvégéébe.
Aztán egy nap,
New Orleansban, egy vörösszőnyeges színházban,
néztem, ahogy Maya Angelou felmegy a színpadra.
Tizenhét lassú lépés a mikrofonig.
Levegőt vett, mielőtt beszélni kezdett.
Hallottam, hogy Isten megszületik abban a lélegzetben.
Sosem éreztem még ilyet.
Átnéztem az enciklopédiát, hogy mi ez az érzés, mikor hazaértem:
„libabőr”.
Utána azt gondoltam: „Nos, ez menni fog.”
Letéptem életem figyelmeztető szalagját,
és engedtem, hogy minden hozzáérjen.
Caitlin Clark a tévében,
a harmadik szezonjában a Hawkeyesnál,
irányváltó csel, ami olyan éles, mint egy verébcsapat V-je,
ami átrepül a festéken, mint Michelangelo ecsete:
222 libabőr.
A húgocskám, aki 14 éve most először tiszta,
ahogy felhív, hogy elmondja, észrevette, hogy anyánk szeme zöld:
505 libabőr.
Egyszer csak mindenki elkezdte csinálni:
egy őszinte bocsánatkérés, egy ellenség szerelmesverse,
a hold, ahogy felkel a kontinentális vízválasztó fölött.
És hirtelen a világon semmi sem haldoklott.
Érezted valaha?
Egy pillanat töredéke, mikor a világon semmi sem haldoklik?
888 libabőr.
Én otthon, négy hónap kemoterápia után,
néztem, ahogy a szempilláim az arccsontomra esnek,
és rájöttem, hogy másképp nem lehetett volna 400 kívánságom.
Most már nincs menekvés a varázslat elől.
Elfogott a szépség, és sosem enged el.
Az a helyzet a világrekorddal,
hogy ha valaki megdönti utánam,
és meg fogják dönteni utánam,
annyira fogom szeretni,
hogy próbálkozás nélkül
újra megdöntöm.
Hajrá, Gibby!
A barátom azt mondta: „Mi van, ha te vagy életed szerelme?”
„BUMERÁNG VALENTIN”
Azt gondoltam: „Istenem, remélem, ez nem igaz,
mert egyáltalán nem vagyok az esetem.”
Ezért 12:31-kor...
„ÉLŐ BIZONYÍTÉK”
...mikor úgy döntött, nem teszi, hogy megmenti a saját életét,
én is így tettem.
Az egész szívem, az egész elmém hazament az élő bizonyítékkal.
A következő vers Megané, és...
micsoda...
Mikor nagy R-nek hívom a rákot...
„ŐRANGYAL-HAL”
...csak ő tudja, hogy a nagy óceánra gondolok,
ahol találkoztunk a saját Titanicunkkal, és nem süllyedtünk el.
És az ő szíve volt az ajtó,
ami olyan szélesre tárult, hogy leszakította a zsanérokat,
és a felszínen tartott,
még akkor is, mikor felébredtem a műtétből,
és meg kellett kérdeznem, mit találtak.
Aki azt hiszi, a költészet léha,
annak még nem kellett senki, aki elmondjon valami elmondhatatlanul nehezet,
gyönyörűen.
Köszönöm mindenkinek, hogy eljött az előadásra.
El sem tudom mondani, mennyit jelent nekem.
Köszönöm szépen. Remélem, csodás estéjük lesz.
Nagyon szeretem önöket.
Köszönöm nagyon és őszintén, a szívem mélyéből.
Köszönöm szépen.
Köszönöm.
Úristen!
Elképesztő.
Úristen!
A szeretet miatt sírsz?
Igen.
Kicsim, ez nagyon jó volt. Nagyon jó.
Remek volt.
Annyi érzésem volt, úgy éreztem, én...
Érzelmekkel teli lufi voltam, ami mindjárt szétdurran.
Sebezhetőbbnek éreztem magam, mint valaha életemben.
A legutóbbi rákmarkerem még sosem volt ilyen alacsony.
És az infúzió helyett
azt mondtam, először CT-t szeretnék.
Most várom az eredményeket.
Tegnap egész éjjel fent voltam.
Nagy fájdalmaim voltak.
Szinte úgy érzem, a medencecsontom hátsó része eltörik.
Aztán megjött az CT eredménye a telefonomra,
de még nem nyitottam meg.
Ez különösen érzékeny, mert...
Mi volt ez?
- Ott! - Mi?
Ez nagyon kedves volt.
Mintha segíteni jött volna.
Volt két gyászos gerle az udvarunkban, akiket Gerlepárnak neveztünk el.
Hónapokig itt voltak.
És már pár hete
csak egy gyászos gerle van.
Ez a gyászos gerle hangja.
Aztán kikerestem,
és elszomorodtam, mert azt írta, hogy a gyászos gerle egy életre párosodik.
És ha az egyik meghal...
a gyászos gerle akár egy évet is gyászolhat,
keresve...
a társát.
Most az történhetne, ami nagyon boldoggá tenne,
ha még egy gyászos gerle jönne ide,
és mindent elrendezne.
Talán a másik gyászos gerle talált egy szimpatikusabb fát,
és azt mondja: „Gyere ide!”
Mert ez itt...
Nem.
Inkább maradnék veled egy rossz fán, mint egyedül egy jó fán.
Megkaptam a CT eredményét, és megnyithatjuk idekint.
Rosszul vagyok.
Én is.
Igen, mindenhol ott van.
- Elolvashatom, mit ír, bébi? - Várj!
Adj egy percet, oké?
„Elváltozás a nyaki nyirokcsomókban...
kétoldali csomók bizonytalan jelentőséggel.
A mellkasban, hasban és medencében lévő
áttétes betegség előrehaladottabb az előző vizsgálathoz képest.”
Biztosan ez az, amit érzek.
Mindenhol ott van.
Ijesztő, hogy van a hasban is.
Azt hiszem, mikor megtudom a hírt,
visszatérek a jelen pillanatba.
Ami sokkal könnyebb.
Ezt szeretem benned.
Szeretem a reményteli kis pillanatokat.
De én még reménykedem.
Tényleg?
Picsába! Nem akartam, hogy rák legyen az egész testemben.
Tényleg nem.
Azt hiszem, mikor megkaptam a legutóbbi hírt,
azt gondoltam:
„Belehalok ebbe, méghozzá hamarosan.”
Tudtam, ha Meggel útra kelek,
és azt mondom: „Ez az út szándékos, hogy megtudjam, meg tudom-e...
adni magam az életemnek
olyan módon, amitől újra képes vagyok örülni.”
Elindultunk az útra, és...
És belevetem magam.
Hirtelen minden súly legördült rólam.
Úgy éreztem, az egész világ színt váltott.
Emlékszem, az elején úgy gondoltam:
két évig élhetek.
Azt gondoltam: „Az olyan kevés.”
És most úgy érzem...
„Basszus, ez olyan sok!”
Egy másodperc is olyan sok.
Egy perc itt ülve, miközben nézem Meg arcát, olyan sok.
Két évet kapok belőle?
Úgy érzem, sokkal tovább éltem
az elmúlt években, mint az előtte levőkben.
Ez annyira kurvára elképesztő!
Én...
Hűha, ezt az életet kaptam.
És...
Tudom, hogy ma nem halok meg. Elég biztos vagyok benne.
Szóval, hű, én...
hű, a holnapot is megérem!
Mi lesz most?
Nem tudom.
Azt akarom, hogy rejtély maradjon.
Azt akarom...
a legeslegutolsó pillanatom ilyen legyen...
„A csudába! Bár lett volna még egymillió ilyen!”
Give me the light years
But I want the dark ones too
Grief is the singer in my band She's a passenger van
And a shortcut straight to the truth
Learn from the nightshades
They grow in the darkest places
Had we not been stung so many times Would we ever have arrived
At this heaven on Earth That I don't wanna waste?
Pick a lucky penny up
And I'll marry you For your money, love
So keep the Novocain Out of my wisdom teeth
Want to feel it all
Salt then sour then sweet
Want to kiss you and write love's name On my crumbling walls
Lay them at your feet
With the rest of me
Salt then sour
Then sweet
Come to the porch, love
Look up at the perfect sky
Holding the sun and the moon And the thunder in June
While it teaches the birds And the rain how to fly
I don't need perfect
No, I just want to touch the truth
I want to cherish the trying And the living and the dying
And make big mistakes The way kind people do
Pick a lucky penny up
And I'll marry you For your money, love
So keep the Novocain Out of my wisdom teeth
Want to feel it all
Salt then sour then sweet
Want to kiss you and write love's name On my crumbling walls
Lay them at your feet
With the rest of me
- Nothing more I need - Nothing more I need
- Life is love I bleed - Life is love I bleed
Salt then sour
Then sweet
So sweet
Life is love I bleed
- So sweet - So sweet
So sweet.
A feliratot fordította: Pálfi Beáta