For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT
Sen sanon, että tavallisesti suutun,
kun Meg editoi runojani.
Hän on hirveä editoimaan!
Kerro, mitä tarkoitat tuolla.
Tarkoitan, että Meg opettaa runojen kirjoitusta.
Hän on todella taitava kirjoittaja ja editoija.
Niinpä hän vain pilkkoo runojani yhä pienempiin osiin.
Ja sitten itken ja suutun, kun hän sanoo, ettei tuotos ollut hyvää.
Ja sitten seuraavana päivänä huomaan, että hän on aina oikeassa.
Mutta kaiken tuon myötä olen...
Olen oppinut.
Enkö sinustakin, kulta? - Kyllä.
Suhtautumme kliseihin eri tavalla.
Minä haluan aina tuhota kliseen,
Andrea vain vahvistaa sitä.
Ymmärrän, että et pysty editoimaan,
jos olet kunnolla imeytynyt mukaan runon viestiin,
mutta kerro enemmän.
No, jos pystyisit tekemään tämän yksinäsi,
en olisi tässä.
Pidän meidän kummankin tavoista.
Mutta oma tapani on hieman hauskempi.
Nyt minulla on alustavasti runo nimellä "Kuoleman hymni".
Eilen luin sen alkua Megille -
ja sanoin: "Jos olisin tekemässä dokumenttia,
aloittaisin sen tämän runon alulla,
joka luetaan, kun jotain tapahtuu."
Meg kysyi: "Mitä tapahtuisi?" "En tiedä, ehkä hautajaiseni."
Ja siihen Meg sanoi: "Ei!" Se oli noloa.
Hermostuttaa!
Minua myös pelottaa lukea se.
Ensin luulin sitä mahapöpöksi.
"ELÄMÄN HYMNI"
Mutta kun se alkoi tuntua maha-anakondalta,
lääkärini sai minut menemään TT-kuvaukseen.
Olen koko elämäni ollut luulosairas. Saan vaikeita paniikkikohtauksia -
ja pelkään kroonisesti kuolemaa.
Siispä jo tärisin, kun teknikko käski minua vaihtamaan asentoani,
jotta lantioni näkyisi.
Kämmeneni olivat niin hikiset, että tunsin elämänviivojeni hukkuvan.
Hoitaja rikkoi protokollaa ja saattoi minut autolleni.
Pysähdyimme kahdesti matkalla, ja hyperventiloin miehen syleilyssä.
Seuraavana aamuna puhelin soi taskussani.
'Useita suuria pesäkkeitä munasarjoissa, epäillään pahanlaatuisiksi.'
En tuntenut käsiäni.
Ne olivat turtuneet yrityksestäni pitää kiinni elämäni rakkaista.
'Tämä on painajaisen alku', mietin.
Diagnoosi, jota lääkärini myöhemmin sanoivat parantumattomaksi.
Pahin pelkoni toteutui.
Mutta kuunnelkaa vielä hetki,
koska tarinani kertoo onnesta, joka meidän on helpompi löytää,
kun huomaamme, ettei meillä ole ikuisuutta sen etsimiseen.
Tämän päivän vieraani on julkaissut monia runokirjoja -
ja tehnyt lavarunousesityksiä ympäri maailmaa.
Coloradon hovirunoilija Andrea Gibson.
On haastavaa olla hovirunoilija.
Ja kaikki se on saapunut elämääsi aikana,
jona olet keskellä aikamoista matkaa syövän parissa.
Niin, mielestäni sen ymmärrys, että olemme kaikki kuolevaisia -
ja joudumme hyvästelemään tämän maailman -
ja toisemme tietyllä tapaa -
sekä myös kehomme lopun koittaessa,
herättää kunnolla, tiedäthän?
Silmät ponnahtavat heti täysin auki,
ja sitä hämmästelee kaiken lyhytaikaisuutta.
Eikä sitä halua tuhlata hetkeäkään.
Aiemmin minä tuhlasin moniakin.
En voi estää niitä haukkumasta postinjakajalle,
vaikka mitä yritän.
Squash ajattelee: "Tiedän, että posti tuo lääkärilaskuja,
jotka ovat täysin kohtuuttomia.
Vie ne pois taloltamme!"
Jos pitäisi toivoa jotain,
toivoisin uutta postilaatikkoa.
Olen taistellut omamme kanssa,
kuten se tyyppi Joulutarinassa takkansa kanssa.
En pysty... En voi estää postilaatikkoa -
kaatumasta lumiaurojen vuoksi.
Kurkistanpa, onko mitään.
En ymmärrä, miksei tähän toimiteta postia.
Se vain...
Se ei saa liikkua, jotta postinjakaja suostuu jakamaan postimme.
Hitto. Vielä yksi kivi.
Mitä kivet tekevät?
No, ne pitävät sen paikallaan.
Selvästikin!
Mielestäni tämä on aika kätevää.
Jos olisin postinjakaja, jakaisin tähän,
koska näkisin, miten on yritetty saada se toimimaan.
Mielestäni eniten väliä on yrittämisellä.
Gib, tiedätkö missä autonavain on?
En.
Löysin.
Andrealla on uskomaton kyky tutustua ihmisiin,
jotka tavallisesti... ovat toisella puolen rajaa, jota ei ylitetä.
Esimerkiksi kun menimme Andrean lääkärin häihin...
Ei syöpälääkärini.
Omalääkärini. - Niin.
Hän on läheisimpiä ystäviäni nyt.
Ne olivat ortodoksijuutalaishäät,
joten tanssilattia jaettiin yhdessä kohtaa miehiin ja naisiin.
Emme tienneet, mitä tehdä, joten...
Menimme parkkipaikalle tanssimaan,
koska mietin, minkä puolen valitsen.
Mutta ystäväni on loistava. Meillä on kuolematapaamisia.
Me vain soitamme tai juttelemme Zoomin kautta -
keskustellen kuolevaisuudesta, kuolemisesta ja...
Sanon Megille aina tämän.
Luulin aina nuorempana,
että kuoleminen olisi helpompaa, jos kaikki kuolisivat samaan aikaan.
Ja nyt olen muuttanut mieltäni,
koska... kun näen ystäväni,
voin jo nähdä tavat,
joilla kuolemani voi monella tapaa tehdä heistä enemmän itsensä.
Tuota, mutta...
Minä...
En halua -
sanoa, että kuolemani on varma.
Perillä ollaan, bilehileet.
Tuskin maltan odottaa. - Pysähdynkö tähän?
Kyllä.
Käy kipeää. - Kaikki on hyvin.
Voin kuvailla tätä vain niin,
että tämä tuntuu hieman kuin migreeniltä -
lantioni alueella.
En ole ottanut kipulääkkeitä lainkaan.
Eilen illalla melkein otin.
Mutta siskoni jäi koukkuun OxyContiniin, joten -
yritän vältellä niitä, jos vain voin.
Mitä kuvaatte tänään?
Olen heille pakkomielle.
Niinkö?
He vain ilmestyivät talolleni ja...
Selvä se. - ...alkoivat kuvata tekemisiäni.
Olet upea. - Ai, kiitos. Samoin!
Niin, en tiedä miksi,
mutta koko elämäni miehet ovat seuranneet minua kuin hullut.
SÄTEILYONKOLOGIA JA ESIANESTESIATESTAUS
En tarvitse muuta, joten voit istua tuonne.
Kiitos. - Eipä kestä.
Minua hermostuttaa.
Hei. Miten voit? - Hei, kiva nähdä taas.
Onneksi et ole pyörätuolissa. Parempi olo?
Niinpä. Olo on vähän parempi. - Hyvä.
Kiitos kysymästä.
2021 sain munasarjasyöpädiagnoosin.
Minulle tehtiin radikaali kohdunpoisto.
Sitten sain puoli vuotta kemoterapiaa.
Ja sitten puoli vuotta myöhemmin syöpä palasi.
Se palasi maksaani ja palleaani.
Silloin sain tietää, että elinajanodotteeni oli kaksi vuotta.
Ja minun oli käytävä taas vuoden verran samaisessa kemoterapiassa.
Tuolta Andrea tulee viimeiseltä kemoterapiakäynniltään.
Hei, rakas. Mikä on olo?
Olen niin onnellinen.
Mutta neljän kuukauden jälkeen -
se palasi taas.
Ja sitten siinä kohtaa se julistettiin parantumattomaksi.
Nyt olen elänyt yli sen kaksi vuotta.
He sanoivat, että voisin jatkaa koehoitojen parissa,
mutta lääkärini sanoi: "Ymmärrän, jos et halua käydä enää hoidoissa.
Jos haluat vain antaa itsesi kuolla..."
Mutta haluan elää mahdollisimman pitkään.
Haluaisin voida sanoa: "Olen 50-vuotias."
Haluaisin sitä niinkin paljon, että nyt 48-vuotiaana väitän olevani 50.
Niinpä kielsin lääkäriäni -
tarjoamasta enää minulle sitä vaihtoehtoa,
että lopettaisin hoidot.
Aion jatkaa yrityksiäni elää mahdollisimman pitkään.
Nähdään perjantaina. - Kiitos. Nähdään pian.
Selvä.
Nautin ruoasta viimeksi kolme vuotta sitten.
Kun on syöpä ja käy kemoterapiassa,
menettää täysin ruokahalunsa.
Mutta eläisin loppuelämäni ilman makunystyröitä, jos -
voisin elää loppuelämäni.
Tavallisesti kysyisimme nyt Stefiltä seksielämästä.
Niin!
Stefillä on uusi tyttöystävä. - Niin.
Stef soitti tässä toissa päivänä.
"Hän tyydytti sormella."
Itse asiassa... - Ei siinä niin käynyt.
Mitä sanoit? - Te soititte.
Kerroitte Megin tyydyttävän sinua. - Ai!
Minä... Mekö kerroimme sen? - Kyllä.
En minä noin vain kerro asioita. - Emme vain soita...
Syövän vuoksi.
Emme... Hetkinen. Sanopa, miksi kerroimme Stefille sen.
Emme me tavallisesti tuollaisia kerro ystävillemme!
Hetkinen, mitä tapahtui?
Soitit minulle ja kerroit,
että Meg tyydyttäisi sinua sormella niin valtavasti,
että saisi syövän ulos.
En minä niin sanonut!
Minulla on se kännykässäni, se voidaan selvittää.
Nauroin tälle viestille. Minun piti ajaa tien sivuun -
nauraakseni sille.
Ei siis... Tarkoitan, keskittyäkseni.
Stef. Minä ja Meg täällä.
Kuulimme Heatherin kertoneen sinulle uutisemme.
Haluamme, että tiedät -
Megin tyydyttävän minua sormella tänään ja korjaavan kaiken.
Meg uskoo voivansa saada sormensa sen ympärille,
jotta hän voi lausua rukouksen sormeillessaan minua.
Hetkinen... - Kuulitko? Sanoit niin!
Mutta tiedä, että jätin tuon viestin,
koska Heather oli lähettänyt tiedon metastaasista luussani...
Tiesin tiedon surettavan sinua -
ja muitakin ystäviäni,
joten tuollaisia viestejä jätän ystävilleni, kun tällaista tapahtuu.
Se tepsi. Ei surettanut lainkaan. - Niin. Se aina toimii.
Koska soitit tuon, soita myös vastauksesi.
Hyvä on.
Andrea ja Meg. Minäkin itkin hieman,
ja sitten toivoni heräsi. Nyt olen todella toiveikas,
kun tiedän, että sinua tyydytetään sormella tänään.
Saanen ehdottaa peukaloa?
Minua on vastikään tyydytetty peukalolla,
eikä minulla ole syöpää.
Se voisi olla ehkä syy siihen.
Se ei kyllä tunnu yhtä hyvältä,
enkä tiedä, miksi sitä tapahtuu. Ehkä koska en avaa suutani -
ja sano...
ei.
Niin. Minä rakastan teitä kahta.
Stef pitää vanhemmista naisista.
Hänen tyttöystävänsä on 70. - Eikä ole!
Etkö sanonut hänen olevan? - Hän on vasta 65.
Niin nuori. - Niinpä.
Miksi olet siitä huolissasi? - Koska ikäeroa on 20 vuotta.
Stef on... Hän todella rakastaa naista.
Niin. - Rakastat häntä aidosti.
Stef ei halua tämän kuolevan ennen häntä.
On kuitenkin mielenkiintoista,
että sitä pelkää seurustella -
jonkun mahdollisesti lähellä kuolemaa olevan kanssa.
En ole ajatellut aiemmin:
"Haluan enemmän aikaa kanssasi."
Tuo on suloista, Stef. Tunnen samaa Megiä kohtaan.
Haluan kaiken mahdollisen ajan.
Haluan nähdä, kun hänen kirjansa julkaistaan.
Meillä oli villi kokemus.
Kerroinko, mitä koimme sinä päivänä?
Minä päivänä?
Kun saimme uutisen metastaasista luussani.
Me kai ajattelimme:
"Ehkä elän enää vain muutaman kuukauden."
Saatan elääkin, en tiedä.
Mutta se oli tunteemme sinä päivänä.
Ja sitten...
Me itkimme paljon ja -
Meg näytti yhden videon.
Löysin sovelluksen ikääntymisfiltterillä.
Asetin ohjelman soittamaan -
Shania Twainin "You're Still The Onea".
Se kappale soi, kun kosin Andreaa.
Yhä vahvana
Yhä se ainoa Sinun luoksesi yhä juoksen
Sinulle minä kuulun
Olet yhä se, jonka haluan elämääni...
Rakastan tätä henkilöä.
Hän on uskomattoman vahva.
Olen niin rakastunut häneen.
Mutta... Joo.
Tunsin, etten ollut nähnyt itseäni niin selkeästi -
ennen kuin näin Megin vanhana.
Näin kaikki rakkauden vuotemme hänen kasvoillaan.
Näin myös sen, että hän oli vienyt meidät mukanaan läpi vuosikymmenten -
tulevaisuuteen.
Ja tunsin, että olin hänen mukanaan joka hetkellä.
Kuvittele se, kun ihminen kuolee...
"TINKTUURA"
...sielu kaipaa kehoa.
Se suree käsiensä menetystä, kaikkea sitä, mitä ne saattoivat pidellä.
Se ikävöi kurkkua, joka sulkee ujona itsensä ääneen lukiessa -
ensimmäisenä koulupäivänä.
Kuvittele, kuinka sielu ikävöi lyötyä varvasta,
irtoavaa hammasta,
kiukkusuonta.
Sielu yhä kysyy:
"Miksi kiukkusuoni toimii niin? Se on outoa."
Kuvittele, kuinka sielu ikävöi janoisia puutarhoja,
surun kyynelten kastelemia.
Kuvittele, kuinka sielu ikävöi jokaista tippuvaa silmäripseä,
joka odottaa olevansa toivomus.
Kun ihminen kuolee, sielu etsii läpi maailmankaikkeuden -
jotain punastelevaa.
Se haravoi läpi kaikkeuden etsien vähiin käyvää kärsivällisyyttä,
viimeistä hermosolua taistelemassa hengestään,
kurkunpäätä, joka haluaa tulla kuulluksi.
Kuvittele, kuinka sielu ikävöi nälkää,
tyhjyyden tunnetta,
raivoa,
puristunutta nyrkkiä, jota ei siihen opetettu,
jännitettyä leukaa, jota ei siihen opetettu,
rakastelevaa kehoa, jota ei siihen opetettu,
kuin nälkäinen aave kaivamassa tietään ulos haudasta.
Sielu kaipaa vanhuuden epäikuisuutta...
Paljon onnea vaan!
Ja lisää vuosia - Ja lisää vuosia
Sielu ikävöi jokaista päivää,
jona keho oli sairas,
sen esiin pakottamaa tätä hetkeä,
kuumeesta rakentamaansa tätä kohtaa.
Keho rukoilee kuumeella.
Niin se palaa ja anelee uutta tavanomaista päivää.
Sielu ikävöi sitä, mitä keho ei voinut jättää.
Mikä muu voisi pidellä niin tiukasti kiinni kaikesta?
Andrealla on terveydellinen hätätilanne.
Hänen peukalonsa irtoaa noin vain.
Sanon tästä sairaanhoitajalle, kun hän tulee,
koska mielestäni tämä on hieman tärkeämpi asia -
kuin kasvaimeni.
Mikään avaruudessa ei pysty sitä kuvittelemaan.
Yksikään komeetta, tähtisumu -
tai valonsäde ei voi ymmärtää hämmästyksen maisemaa,
hehkuvaa häpeää,
sormenpäitä vetämässä irti ensimmäistä harmaata hiusta -
ja heittämässä sitä pois.
"En voi kuvitella sitä,"
tähdet sanovat.
"Kerro meille taas ihosta kananlihalla.
Kerro meille taas kivusta."
Järjestän runotyöpajan hovirunoilijatapahtumassa.
Isännät pyysivät minua kertomaan matkastani runoilijaksi ja kirjailijaksi.
Kasvoin pikkukylässä Pohjois-Mainen metsissä.
Väestö oli paljolti työluokkaa.
Ihmisillä siellä ei ole paljon rahaa, mutta paikka on kaunis.
Lapsuudessani en tuntenut taiteilijoita.
En runoilijoita tai kirjailijoita.
En tiennyt, että sitä voi kasvaa aikuiseksi ja elättää itsensä taiteella.
Sitten saavuin Coloradoon parikymppisenä -
ja löysin runonlausuntakisat.
Ja tykkäsin niistä,
koska niiden kautta runoiluun pääsi sisään helpoiten.
Sen tekemiseen ei tarvittu tohtorin tutkintoa.
En koskaan esiintynyt itse. En uskonut uskaltavani.
Pelkäsin suuresti julkisesti puhumista.
Ja sitten exäni Bethy erosi minusta.
Ja silloin tunsin, ettei minulla ollut menetettävää,
joten en välittänyt. Nousin lavalle ja...
Minua hermostutti silti suuresti.
Ääneni ei kuulunut paperien kahinan yli.
Kirjoitin runon...
Kirjoitin sen jokin aika sitten.
Se oli tunteikas ja aito.
Tunsin, ettei minun tarvinnut olla... En tiedä.
En keksi parempaa... "hienosteleva".
Taistelin rystyset kirkkaina kuin tähdet -
ja jätin Salemin muotoisia mustelmia.
Minulle oli aina tärkeää kirjoittaa runoja,
joita ymmärtääkseen ei tarvinnut tutkintoa.
Ja se on ehkä osasyy siihen,
että kuvaan maailman joskus kauniimpana kuin se on.
Luulen, etten vain jaksanut -
opetella suuria sanoja.
Sanastoni on niin suppea, että kun julkaisin ensimmäisen kirjani,
kustannustoimittaja sanoi:
"Kaikissa runoissasi on samat sanat mutta eri järjestyksessä."
Sanoin: "En tiedä muita sanoja!"
Miksi kirjoittaa runoa, jota ei ymmärretä?
Tai joka ei herätä tunteita?
Tiedän sydämeni olevan rikkinäinen pakastelaatikko.
Siksi mikään ei pysy jäätyneenä.
Joten ei, en minä "aina itke".
Minä vain sulan rajojeni ulkopuolelta.
Silloin en ollut kuullut kenenkään puhuvan -
lavalla itsemurha-ajatuksista.
Niinpä aloin kirjoittaa omasta...
...kamppailustani itsemurha-ajatusten kanssa.
Jokaiseen päivään, jona et päässyt sängystäsi,
napakymppiin ranteessasi,
keneenkään koskaan kuolemaa toivoneen,
minulle on kerrottu, että joskus suurinta toipumista -
on muistuttaa itselleen aina uudestaan ja uudestaan,
että muutkin tuntevat samaa.
Ne runot olivat yleisesti toiveikkaampia.
Tiesin puhuvani myös muille -
asian kanssa kamppaileville. Luulen sen lohduttaneen ihmisiä.
Andrea ei näe runoutta asiana, jonka kautta voi itse saada jotain.
Tämä henkilö on valokeilassa -
mutta ajattelee: "Mitä voin antaa muille?"
Siksi uskon niiden suosion olleen suuri niin pitkään.
TÄNÄÄN ESIINTYY HRA ANDREA GIBSON
Esiinnyin tapahtumassa,
ja eräs musiikkimanageri sattui olemaan paikalla.
Hän sanoi, ettei ollut aiemmin ollut runoilijalle managerina,
mutta kysyi, haluaisinko kokeilla. Sanoin: "Kyllä!"
Gibby! Pidä hauskaa.
Hermostuttaa!
Pyhä, haluan olla pyhä.
En tiennyt, että pyhä oli jo minä.
Yllätyimme suuresti siitä, että väki tuli katsomaan.
En tiedä, haluavatko he minun sanovan tätä,
mutta Andrea oli kuin runoilijoiden rokkitähti.
ANDREA GIBSON LOPPUUNMYYTY!
Hän oli ensimmäisiä runoja esittäviä, jotka kiertelivät rokkiklubeja.
Esitys oli äänekäs ja energinen.
Yleisössä oli juopuneita ja keskenään kuhertelevia, ja...
X-O-X-O-X-O...
...se oli villiä!
Sitten aloin lausua runoa,
ja yleisö alkoi toistaa runoa kanssani.
Luoja, se oli kuin... unelmaa!
Tuntematon kysyi:
"Mitä teet elannoksesi?" Vastasin siihen: "Olen runoilija."
En voi uskoa sitä.
Niin onnekas olin elämässäni.
Ja niin tapasin Megin.
Megkin oli lavarunoilija.
Minulla oli esitys, jossa hänkin esitti runon.
Joku kysyi, mitä ehkäisyä käytän.
Vastasin: "Homoseksuaalin tapaa."
Kun kuulin hänet, ajattelin hänen olevan uskomaton.
Tunnen pettäväni jotain muuta.
Itseni pääasiassa...
Runoilijayhteisö on aika tiivis.
Tunnemme kaikki toisemme.
Tapasimme toisemme kansallisissa runokisoissa -
tai kirjoitusretriiteillä. Olimme ystäviä läpi vuosien.
Kaikki oli rentoa.
Sitten olimme tanssimassa ison kilpailun jälkeen Oaklandissa.
Hänellä oli kissamekko, joka oli täynnä kissankuvia!
Hän tanssi todella hyvin. En kai ollut nähnyt hänen tanssivan.
En voinut uskoa hänen taitojaan.
Tiedätte, että minäkin olen hyvä tanssimaan.
Hikoilen paljon tanssiessani, koska tanssin ihan täysillä.
En tiedä, haluanko kertoa, mitä tein.
Hän vain pyyhki kätensä käsivarsiini -
ja nuolaisi kämmeniään...
Ja mietin: "Onpa outoa.
Ja eroottista."
Se oli todella röyhkeä teko.
En halua antaa ymmärtää, että kenellekään saisi tehdä niin.
Kun sen jälkeen olin ystävämme kanssa hississä,
hän sanoi: "En ole yllättynyt.
Andrea on ollut jo kauan ihastunut sinuun." Olin ihmeissäni: "Mitä?"
"Hän on homoseksuaali James Dean. Mitä oikein höpötät?"
Ystävämme siihen: "Olet juuri hänen tyyliään.
Kurvikas, punahuulinen." Ja minä...
En ollut kuvitellut voivani olla kenenkään tyylinen.
Olin kärsinyt koko elämäni ajan epävarmuuksista kehoni suhteen.
Koko lapsuuteni. Kävin lasten painonpudotusleirillä.
Niinpä kun tapasin Andrean,
painoin luultavasti 20-30 kiloa enemmän kuin nykyään.
Ja uskoin, että jokaisen kumppanini oli joutunut hyväksymään kehoni.
Kun Andrea lähetti minulle viestin ja kysyi, haluanko treffeille,
vastasin: "Toki, kenen kanssa?"
Mitä pidät Meganista ja minusta, Em?
Hän on luultavasti elämäsi rakkaus.
Mitä? - Mitä?
Megin lempiartisti oli Lana Del Rey,
ja hankin eturivin paikat Red Rocksiin -
ja kutsuin hänet konserttiin.
Hän lennätti minut Coloradoon.
Tunsin eläväni kuin Prinsessapäiväkirjat -elokuvassa.
"Olen lentokoneessa!"
Squash, oletko valmis tapaamaan ystäväni Megan Falleyn?
Oletko innoissasi?
Ja heräsimme konserttipäivän aamuna,
ja ajattelin googlettaa, miten kaukana paikka on, milloin esitys alkaisi.
Näimme... että oli 13. toukokuuta.
Sanoin: "Konsertti, 12. toukokuuta."
Niinpä se itse asiassa jäi meiltä näkemättä.
Olin murjottavinani konsertin vuoksi,
koska halusin hänen huomaavan minut. Minä...
Hän siihen: "Tule tänne näyttämään alastonta kehoasi."
Ja... Ensi kertaa tarjosin kehoni kuin lahjana.
Se ei ollut jotain, mitä yritin peittää.
Ja...
...hän suuteli vatsaani, joka oli se osa kehostani,
josta olin oppinut olemaan epävarma lapsuudesta asti.
Ja hän vain hoki minulle: "Seksikäs, seksikäs!"
Ja... Se tuntui -
kuin joku suukottaisi haavaa, jotta se paranisi.
En sano hyvästejä.
Haluatko, että vain lähden? - En.
Haluatko, että lopetan työni? - Kyllä.
Jotta voin tehdä mitä?
Huolehtia minusta.
Se jotenkin muutti jotain päässäni. Ajattelin,
että jos Andrea voi rakastaa kehoani, miksen minäkin voisi.
Pandemian aikaan siirryin pois runoista ja aloin kirjoittaa muistelmiani.
Aiheena oli kehoni.
Ja sitten kumppanini sai syövän, ja mietin:
"Minäkö kirjoitan muistelmia perhana pöksyjeni koosta?"
Mitä... Mitä ihmettä?
Hei, beibi, olenko sinusta hyvännäköinen?
Täysin, syvällisesti, aidosti ja hullusti.
Aidosti, hullusti!
Niinkö sinusta?
Ja hänen hiuksensa olivat kaikki tippuneet kemoterapian vuoksi.
Kysyin: "Ikävöitkö sitä, kun olit kampausikoni?"
Jotain sen tapaista, ja...
Hän siihen: "Haluan vain kehon. En välitä siltä, miltä se näyttää."
Siinä kai kulminoitui koko historiani kehonkuvan kanssa,
ja se oli jotenkin hetki,
jossa kaikki asettui oikeaan kontekstiin.
On turhaa yrittää tehdä mitään mutta silti arvostaa -
ja on kiitollinen kehostaan, varsinkin kun on terveenä.
Se laittoi maailman tai haavani oikeaan näkökulmaan.
Hei, pikkuhirviö.
Olet niin rakas.
Upsista, minua et saa tänään pussata.
Saat odottaa neljä päivää tehdäksesi sitä.
Minunkin on odotettava.
Meginkin on odotettava.
Vaihteleeko mielentilani tavallisesti tänään vai huomenna?
Hieman kumpanakin päivänä.
Joskus myöhemmin, joskus tänä iltana.
Kemoterapian jälkeen steroidit aiheuttavat minulle raivonpuuskia.
Haluatko kuulla, mitä hauskaa -
sanon raivotessani Megille?
"Jos ei muuta." - "Jos ei muuta!"
Tulen hulluksi siitä.
Kun saan raivonpuuskia steroideista...
Andrea sanoo: "Jos ei muuta, niin tuo minulle ainakin lasi vettä."
Minä siihen: "Pelleiletkö?"
"Jos ei muuta, voitko tehdä minulle smoothien?"
Ja hän on tehnyt seitsemän tuhatta asiaa sinä päivänä.
Ja minä vain: "Jos ei muuta..."
Minä kai... Kai tässä kohtaa jo yritän olla sanomatta sitä,
mutta jostakin syystä vain sanon. "Jos ei muuta."
Se on ainoa lausahdus, joka saa minut sekoamaan!
Itse asiassa voisin kirjoittaa uuden rakkausrunon sinulle.
Nimenä "Jos ei muuta."
Vaikka en pidä kampauksestani,
pitkät hiukset ovat ärsyttävät.
Niinpä päätin pitää hiukseni lyhyinä tästä eteenpäin.
Sitä paitsi näillä hiuksilla näytän kovikselta.
Ja luulen, että...
Ulkopuolen on tärkeä täsmätä sisäpuolen kanssa.
Miltä ulkopuoleni pitäisi näyttää täsmätäkseen sisäpuoleeni?
Söpöltä.
Älykkäältä.
Kauniilta.
Jos ei muuta.
Jos ei muuta!
Aion nyt tarkastella verikokeideni tuloksia -
nähdäkseni kasvainmerkkiaineet.
Andrealla on syöpä, jonka tila nähdään verikokeella.
Sen nimi on CA-125, syöpäantigeeni 125.
Sillä mitataan munasarjasyöpää kehossa.
Joten joka kolmas viikko viimeiset kolme vuotta -
olen tutkinut, onko syöpäni kasvanut.
Ja odotan kuullakseni, josko -
olen kuolemassa.
Tuntuu melkein kuin eläisimme elämäämme kolmen viikon sykleissä.
Ja sitten, mitä lähempänä päivä siintää,
ehkä noin viikko ennen seuraavaa verikoetta -
alkaa tuntea jälleen sitä kauheaa pelkoa,
ja kaikki tämä vain toistuu.
PUOLISO
Viimeksi testini tulos oli 16.
On vaikea tietää, mitä tuntea -
varsinkin, jos arvo on,
en tiedä, jotain 20.
On vaikea sanoa, mitä se tarkoittaa.
Minusta arvolla 16 tai vähemmän olisimme aika onnellisia.
En halua puhua numeroista kuin ne olisivat tunteiden veroisia.
Selvä.
No niin, kulta. En halua, että katsot.
Miten kirjaudun sisälle?
Noin.
Se on korkea.
Mikä se on? - Se on 21.
Miltä se sinusta tuntuu?
Minusta kai se tarkoittaa, että syöpä kasvaa muissa osissa kehoani.
Luulen, että se tarkoittaa, että hoitoni eivät enää tehoa.
Ja se tarkoittaa,
ellei jokin ihme tapahdu,
että kuolen kai pian.
Voitko kirjoittaa ystävilleni?
Minussa on aina osa, joka ei koskaan osaa rentoutua,
ennen kuin ystäväni tietävät.
Uskon, että tämä on vaikeaa varsinkin äidilleni,
koska hän menetti siskonsa munasarjasyövälle.
Ja hänen äitinsä kuoli särkyneeseen sydämeen pian jälkeen.
Niinpä olen varovaisin hänen kanssaan.
En tiedä kaikkea, mitä tämä tarkoittaa.
Mutta tiedän diagnoosini.
Tiedän, että kaikesta riippumatta nämä hoidot lakkaavat tehoamasta -
joko nyt tai piakkoin.
Ja...
kun hyväksyn sen,
kaikki elämän suloisuus valuu sisääni.
Koska kun en hyväksy sitä, en liiku paikaltani mihinkään,
seuranani on vain tämä numero.
Kun hyväksyn tämän tapahtuvan minulle,
voin olla elämäni seurassa.
Me kaikki kohtaamme tämän hetken.
Joka ikinen tällä pallolla.
Se odottaa meitä kaikkia.
Sanon aina Andrealle: "En pystyisi tähän ilman sinua."
Luojan kiitos sinusta, en pystyisi tähän ilman sinua.
Mm, totta.
En pystyisi yhtään tähän ilman sinua.
Kirjoitin uuden toivelistan.
Se on lista villeistä seikkailuista.
"PIENIÄ ASIOITA"
Ei tarvita benjihyppyjä, siipipukuja tai kuumailmapalloja.
Ei passileimoja -
tai uintia delfiinien seassa.
Vaikka ne voivatkin olla mukaansatempaavia,
mikään niistä ei sytytä minua -
niin kuin ne, joita suurin osa meistä on oppinut pitämään pieninä asioina.
Nämä ovat suurimpia, pienimpiä unelmiani.
Haluan istua kera vaikertajakyyhkyn, joka nyyhkyttää menetettyä rakkautta.
Haluan korjata ystäväni vaatteet -
isoäitini sormustimilla.
Koristella kauniisti pianoni -
rakkausrunoin.
Rakas, tuotko työkalupakkisi? Tarvitsemme sitä.
Entäpä sähköporani? - Voimme tarvita sitä.
Täällä on neljä oravaa, ja ne tappelevat, kun tuon pähkinöitä.
Hankin niille talot.
Katsoa oravan korjaavan pesäänsä ainoassa myrskyn kestäneessä männyssä.
Jee! - Jee, jee!
Haluan korjata postilaatikon, jonka lumiaura on kaatanut kumoon.
Kun tulin tänne, postilaatikko oli kadonnut.
Samaten postimme.
Oletko etsinyt sitä?
Miten niin? Oletko nähnyt sen?
Haluan korjata postilaatikon, jonka kova tuuli on kaatanut kumoon.
On outoa, että tässä on mukana mainos lapsille.
Onko tämä lasten lelu?
Ei, tämä on oikea postilaatikko. - Mutta katso tätä.
Sanoinhan sen olevan Fisher-Priceltä!
Onko se oikeasti heiltä?
Haluan korjata postilaatikon karhun kaadettua sen -
ja sata kertaa sen jälkeenkin.
Gibbyllä on esteettisesti viehättävä ratkaisu!
Haluan toivottaa hyvät yöt äidilleni vuoden jokainen ilta.
Kauniita unia, äiti. Heippa. - Olet rakas.
Haluan pidellä sairaalan ovea auki toiselle ihmiselle -
vain hetki kuultuani musertavia uutisia.
Kiitoksia kaikesta.
Haluan kiittää sairaanhoitajaa liian monta kertaa.
Kiitoksia.
Tuossa on ötökkä.
Vien sen ulos.
Haluan tuntea hämähäkin kulkemassa sydämenviivojani pitkin,
kun kannan sen varovaisesti ulos.
Haluan nukkua lehvästön päällä tähtien alla -
ja keksiä uusia tähtikuvioita.
Kaksoistähdet,
Mary-Kate ja Ashley Olsen.
En tiedä heitä.
Haluan muistaa ulkoa sen, kuinka kuunvalo koskettaa taivaan poikki -
Meganin kasvoja.
Kai kysyisin, saisinko -
herättää sinut, jos olen surullinen.
Sinulla on aina lupa tehdä niin.
Haluan tuntea Megin lämpimät kädet -
ympärilläni, kun ajamme kahden kuljettavalla pyörällämme.
Olemme melkein perillä, Idge! Pystyt tähän kyllä. Olet rohkea.
Haluan tanssia surressani.
Tuntea meren maalla olevassa altaassa.
Rakastaa samalla kun sattuu.
Unohtaa kännykkäni.
Muistaa kaiken.
Ennen syöpää olin niin masentunut.
Kun sain diagnoosin, jokin tuntui erilaiselta.
Tunsin melkeinpä kiitollisuutta ja rakkautta.
Minulle on riittänyt hiljaisempikin elämä.
Hauva, hauva!
Ennen diagnoosiani matkasin koko ajan ympäri maailmaa.
Olin harvoin kotona.
Tein esityksiä yksi toisensa perään.
Ja viimeiset kolme vuotta syöpädiagnoosin saatuani -
en ole tehnyt sitä enää.
Hei, ihanuudet. Sain vastikään tietää, että syöpäni on uusinut,
ja minun on peruttava kiertueeni.
Kaikille lipun ostaneille...
Olette rakkaita. Kiitoksia kaikesta.
Minä kerron teille, miten tämä matka etenee, käykö?
Niinpä en ole tehnyt esityksiä vuosiin.
Immuniteettini on niin heikko,
ja olen karanteenissa Megin kanssa.
Se tuntuu isolta uhkalta.
Mutta tunnustan, että ikävöin suuresti esiintymistä.
Haluatko tehdä uuden live-esityksen?
Sydämeni särkyisi, jos kuolisin tekemättä vielä esitystä.
Haluaisin tehdä esityksen.
Mutta terveydentilani ei ole koskaan ollut näin ailahtelevainen kuin nyt.
Joten en tiedä.
Alexa, sammuta makuuhuoneen valo.
Selvä.
Mikä oli paras hetki päivässäsi?
Minulla oli hetki, jolloin...
Ryan kysyi, haluaisinko tehdä esityksen.
Ja minä -
haluan todellakin.
Haluan niin isosti.
Innostuin ajatellessani sitä.
Entäpä sinulla?
Minulla on muutamia, joista valita.
Selvä.
Mutta pidän tästä.
Tästäkö?
Tuo ei ollut reilua. Itsekin olisin valinnut tämän, jos olisin tiennyt.
Jos olisit tiennyt mitä? - Että sen voi mainita.
Bethy? Terve. - Hei!
Innoissasi kaatopaikalle menosta?
Kyllä.
Olen niin innoissani kaatopaikalle menosta!
Tiedoksi, että minulle selvisi eilen illalla,
että vaikka kuiskaisi, he kuulevat.
Ai. - He kuulevat minut nytkin.
Älä siis koskaan kuiskaa minulle, ettet pidä heistä.
Selvä.
Tietävätkö he, että tunnemme toisemme? Vai olenko heistä Uber kaatopaikalle?
He tietävät, että olet exäni vuosien takaa -
ja että olet yksi parhaista ystävistäni.
Ensinnäkin teidän on tiedettävä...
Luoja, hän aina sanoo tämän! Aina!
...että olen kuuluisa, koska erosin Andreasta.
Niin.
Kuinka moni voi sanoa, "Erosin Andrea Gibsonista"?
Monikin!
Monikin! Oletko hullu? - Olin ensimmäinen.
Minä aloitin uran runoilijana.
Miksi erosit hänestä?
Kävi ilmi, että olemme aika lailla sama persoona.
Olemme molemmat poikia emmekä vielä ymmärtäneet sukupuolta.
Niinpä.
Tokihan pojat voivat tapailla.
Niin. Se vain on liian...
Se ei ollut juttumme. - Ei juttumme.
Kun kerroin seksuaalisen suuntaukseni, vanhemmilleni oli vaikeaa -
ymmärtää homoseksuaalisuutta -
ja ajatella, että voisin elää onnellisen elämän homoseksuaalina.
Minua pelotti suuresti tavata Bethyn vanhemmat,
koska tiesin heidän olevan syvästi katolilaisia.
Sitten kävelin heidän kotiinsa,
ja he olivatkin todella lämpimiä.
Bethyn isä kuoli vastikään syöpään.
Hän kirjaimellisesti kuoli viisi päivää saatuaan diagnoosinsa.
Muistan soittaneeni Andrealle ja sanoneeni: "En voi jäädä huoneeseen."
Koska se oli... Se ei ollut surua.
Oli epämukava olo siitä, mitä tapahtui.
Ja Andrea sanoi: "Avaat vain sydämesi rakkaudelle.
Nimeä 'rakkaudeksi' kaikki, mitä juuri nyt tunnet,
oli se pelkoa tai surua.
Nimeä kaikki tunteesi 'rakkaudeksi.'"
Minusta se muutti kokemustani hänen menettämisestään.
ROSKAT
Heittikö joku vain tuon tuolin pois? Sehän on hyvä tuoli.
Tuo valkoinen? - Niin.
Yhdessä Andrean runoista sanotaan näin:
Niin moni homoseksuaali on ystävä entisten kumppaniensa kanssa,
koska hän on menettänyt perhettään.
Niinpä kun hän löytää ihmisiä uudeksi perheekseen,
hän pitää heistä kiinni kynsin hampain.
Voitko ottaa sen minulle, Bethy?
Niitä on kaksi.
Useimmat parhaimmat ystäväni ovat ex-tyttöystäviäni.
Kuten Bethy.
Bethyllä on nyt poika,
joka kutsuu Andreaa "Ankleksi".
Se on tädin ja sedän yhdistelmä.
Ja tämän talon, jossa asumme,
Andrea osti Emilyn kanssa, joka oli hänen exänsä 25 vuotta sitten.
Kun muutin tänne, Andrea ja Emily muuttivat myös.
Ja sitten Heather, jota Andrea tapaili 8 vuotta aiemmin.
Suurin osa särkyneen sydämen runoistani kertovat Heatheristä.
Nyt palkkasin hänet managerikseni. Hän on läheisimpiä ystäviäni.
Joten... paljon exiä.
Ja he tuntuvat minullekin perheenjäseniltä.
No niin, Bone. Puhutaanpa bisneksistä.
Aloimme taas vasta keskustella live-esityksen mahdollisuudesta.
Näen, että se olisi erilainen verrattuna mihinkään aikaisimpiisi.
Väkeä saapuu varmasti lentämälläkin.
Näen, että se olisi kunnon tapahtuma.
Monella tapaa on hyvinkin mahdollista, että se on viimeinen esitykseni.
Niinpä se olisi todella tunteikas,
koska kaikki ystäväni tulisivat -
tukemaan minua emotionaalisesti.
Kyllä. - Mutta hermostuttaa.
En halua enää peruttaa esitystä.
Oli todella vaikeaa, kun minun piti peruttaa kokonainen kiertue.
Katsotaan. - Niinpä.
Nyt Andrea auttaa minua editoimaan muistelmiani.
Editoimme toistemme tekstejä hyvinkin eri tavoin.
Minulla kirjoittamisessa menee pitkään.
Niinpä nähdessäni Megin kirjoittavan... Hän saa aikaan älykästä,
kaunista -
tekstiä niin lyhyessä ajassa.
Sepä se on, Meg. Tiedät niin monia sanoja.
Mutta vielä joskus huomaamme, että kaikki Megin sanoina käyttämät -
eivät olekaan oikeita. - Selvä.
Äänestetään. Kumpi on oudompaa,
se, että runoilijana ja kirjailijana tiedän sanoja,
vai se, että Andrea hovirunoilijana tietää... viisi?
Tiedätkö, kuinka hyvä kirjailijan on oltava -
kirjoittaakseen lukuisia runoja viidellä sanalla?
Anteeksi!
Sinulla on enemmän työkaluja.
Minä vain rakensin talon ruuvimeisselillä.
Selvä. Joten... - Mistä tämä kappale kertoo?
Jotta voin olla valmis siihen.
Ennen leikkausta. - Hyvä on.
"Katseeni jäi jumiin nähdessäni Andrean vatsan.
Vatsanseutu, joka ennen oli selkeä ja luiseva,
oli laajentunut suuresti viimeisten viikkojen aikana.
Se oli turvonnut tavalla, joka sai kaiken tuntumaan todemmalta,
kiireellisemmältä.
Minun laillani hänellä oli pyöreä vatsa.
Inhosin omaa vatsaani koko elämäni, mutta en koskaan pelännyt,
että jotain pahaenteistä voisi hiljaisuudessa kasvaa pinnan alla."
Tuossa on paljon kauneutta.
Pidän kirjoituksestasi. Se on loistavaa.
Mutta minusta siitä puuttuu jotain.
Kuulemme: "En halua menettää Andreaa."
Siis toivot niin,
mutta en tiedä, mitä tunnet.
Voitko kertoa enemmän? Olen samaa mieltä kanssasi.
Tunnen, että joskus kun luulen tekeväni jotain, en teekään.
Tunsin, että asiat loksahtivat paikoilleen,
ja sitä minä yritin...
Artikuloi paremmin,
miksi sinä, kumppanini,
minulle läheisin,
olet se, joka pitelee kaikkea kasassa. Miksi et muserru?
Eikä siinä mitään, ettet muserru. Mutta se pitää lisätä mukaan.
Sinä olet päähenkilö, en minä.
Kerron kaikesta enemmänkin, kun ruokariippuvuuteni näkyy -
kemoterapian myötä. - Selvä.
Se näkyy ehkä siinä. - Jatka, niin katsotaan.
"Syöpähoito osoittautui oktopoidaaliseksi. Kännykkäni..."
Mikä hemmetti se on? - Miltä se kuulostaa?
"Oktopoidaalinen"? - Niin.
Minulla ei ole vitun aavistustakaan, mitä se tarkoittaa.
Se on liikaa, olen pahoillani.
Oktopoidaalinen viittaa mustekalamaisuuteen.
Mielsin sen monikätisyydeksi.
Kahdeksan kättä.
Yritän muistaa lisätä siihen jotain vastuun käsivarsista.
Jotta plebeijit ymmärtävät. Tarkoittaako se sitä, mitä ajattelen?
Plebeijit ovat muukalaisrotu, joka asusti Atlantiksessa.
Eivätkä ole!
On se niin! Todellakin!
Ei, he olivat tavallisia kansalaisia antiikin aikana, Roomassa.
"Alaluokkaiset tai rahvas."
Selvä, jatka vain. - Hyvä on.
"Apteekissa näytin marijuanalupaa,
jossa minut oli nimetty 'omaishoitajaksi'.
Uusi identiteettini oli osavaltion leimaama ja todistama."
Kolme vuotta sitten suhteemme oli kovassa aallokossa.
Kun saimme tietää syövästä, hän yritti erota minusta.
Hän sanoi: "En halua tehdä tätä kanssasi."
Ja sanoin siihen: "En ole lähdössä mihinkään."
Seuraavana päivänä suhteemme tuntui parantuneen täysin.
TULE AVIOPUOLISOKSENI
Ja olemme olleet yhdessä nyt yhdeksän vuotta.
En tiedä, oletteko jo huomanneet,
mutta Meg on poikkeama.
Hän on elänyt suurimman osan elämästään huolettomana.
Se on hyvinkin luontaista minulle.
Aina kun jokin on huolettanut minua,
olen nähnyt paljon todisteita siitä, että se oli ajan hukkaa.
Kun harvoin olen ollut huolissani,
olen miettinyt: "Miksi tein niin?"
Näen kaiken tämän niin, että asiat voivat edetä -
hyvin monella tavalla.
Se, että Andrea voi kuolla, on yksi mahdollisuuden viipale.
Toinen pieni viipale on, että uusi lääke ilmestyy ja se -
toimii vuoden ja sitten toisen, ja hän voi kuolla viiden vuoden päästä.
Ja eräs mahdollisuus on myös se, että hän saa noita lääkkeitä -
ja syöpä parantuu niitä syödessä -
tai niiden vuoksi, ja hän voi elää vielä pitkään.
Sitä ei vain voi tietää.
En halua teeskennellä tietäväni, mitä tapahtuu.
Jos minun pitää surra jotain suurta,
sitten suren sitä suurta täysin rinnoin.
Minusta ei ole järkevää surra sitä ennen kuin se tapahtuu.
Ehkäpä siksi, kun Andrealla on kipuja,
tunnen muuttuvani painavammaksi, koska tilanne tuntuu siltä.
"Selvä, sinulla on nyt kipuja. Et pysty kävelemään,
ja olo on vaikea nyt."
En tiedä, miten ihmiset näkevät minut,
luullaanko minun kieltävän tämän vai olenko heistä todella sitkeä.
Hän hieman kieltää sen. Se ei haittaa.
Onko se vahvuutta vai tukahduttamista?
Se ajatus nousi mieleeni aina kun Meg oli läsnä.
Kuvittelin sen kuluttavan Megiä.
Ja keskustelin hänen kanssaan ja sanoin pelkääväni suuresti,
että tästä eteenpäin hänen ilonsa -
ilmestyisi vain aikoina, kun hän ei olisi luonani.
Minä kai pelkään... tunnen syyllisyyttä itsestäni huolehtimisesta.
Joskus jopa kirjoittamiseen on vaikea suunnitella ajankohtaa,
koska miellän sen yksinoloajaksi,
kun rakkaani on samaan aikaan toisella puolen ovea.
Mutta toisaalta...
Sitä haluan tehdä elämässäni.
Joskus on kai ristiriitainen olo, enkä tiedä, missä pitäisi olla.
On monimutkaista keksiä ratkaisu siihen. Jos joku sanoisi:
"Andrea kuolee kuukauden kuluessa..."
Toivottavasti ei. Mutta jos joku sanoisi noin,
en kuluttaisi sitä kuukautta pienen kirjani kirjoittamiseen.
Olisin täysin läsnä kaikessa.
Tämän työstäminen on yhtä tasapainottelua.
Tunnen joskus, että -
olen liian nuori työstääkseni tätä.
En usko olevan niin yleistä, että 35-vuotiaana -
pitelee kaikkea sitä käsissään.
Niin.
Hei. - Hei, tri Alldredge.
Mikä on olosi? - Ihan hyvä. Jonkin verran kipuja.
Näytänpä teille tämän.
Jotta ymmärrätte sitä, tässä on alusta, jolla makasit.
Nämä ovat lantion luut, ja sitten on tämä kohta,
joka näyttää imusolmukkeelta.
Pinnalla tässä on lihasta.
Aivan.
Se voi aiheuttaa osan tuntemastasi syvemmästä kivusta.
Jos annan luvan näyttää kehollani kohdan,
jossa tunnen ehkä kipua, teetkö sen?
Kyllä. Odottaisin kivun tuntuvan melkeinpä tuossa ylhäällä.
Jep, siinä... Joo. - Siinäkö se tuntuu?
Jos mietimme seuraavia askelia,
voimme yhä käyttää Elaherea -
ja lisätä Avastinin mukaan.
Avastinin kanssa on silti pieni mahdollisuus -
aiheutua sivuvaikutuksia, joista puhuimme.
Esimerkiksi jonkinlainen suolistovamma.
Tai kuten juttelimme, ääni olisi uhattuna.
Ja ne riskit olivat vaikeita meidän hyväksyä.
Aivan. Tiedän, että äänesi suojeleminen on sinulle tärkeää.
Jos ne ovat riskejä, joita et voi hyväksyä,
emme lisää lääkettä. Eikä se mitään. - Selvä.
Meillä on vielä muitakin työkaluja, joilla taistella vastaan. Tämä ei...
Rukouksia? Lauluja?
Toki. Ja myös kemoterapia. - Niinkö?
Ja myös länsimainen lääketiede!
Meillä on useita kliinisiä tutkimuksia lääkkeistä, jotka -
voivat tuoda monia lisäkuukausia. - Aivan.
Joten vaihtoehdot eivät ole loppu. - Selvä. Hienoa.
Suuret kiitokset. - Eipä kestä.
"Tuoda lisäkuukausia" oli vaikea kuulla.
Itken, koska...
Tämä on todella outoa sanoa, mutta...
Jos kuolen, minun on oltava iso tuki Megille...
niiden tunteiden kanssa.
En kestä ajatusta siitä, etten olisi hänen vierellään -
kaiken sen läpi.
Sanoin hänelle sen toissailtana.
"Jos kuolen, en kestä ajatusta, etten voi olla sanomassa:
'Meg, tätä et kyllä usko!
Et kyllä usko, mitä tapahtuu!'"
Aloitin Avastinin.
Tämä uusi kemoterapia lisätään siihen, mitä aiemminkin sain.
Pelottava sivuvaikutus on, että voi menettää äänensä.
Mutta ajattelin: "Hyvä on.
Lopeta elämäsi tarkoituksesi tai kuole."
Ja kun heräsin päivänä ensimmäisen infuusion jälkeen,
en pystynyt puhumaan ollenkaan.
Kurkkuni oli niin tulehtunut, että tuntui kuin en voisi hengittää.
Olin paniikissa, koska yritin huutaa Megiä paikalle enkä pystynyt.
Ja...
Kun -
kärsii fyysisesti -
eikä voi kutsua apua, se on pelottavaa.
Olin todella peloissani.
Kaikista sivuvaikutuksista sain juuri tämän, ja se on harvinainen!
Ja minä sain sen.
Se tuntuu raamatulliselta, symboliselta jutulta.
Mietin: "Mitä ihmettä?"
Se on tietynlainen vaihtokauppa. No niin, otapa lääke,
joka pitää sinut elossa,
mutta menetä äänesi,
lahjasi, kykysi kommunikoida, elämäsi tarkoituksen.
Se tuntuu epäreilulta.
Minulla jos jollakulla on suurimmat panokset siinä,
että Andrea pysyy hengissä. Minä en sitä päätä,
mutta hyväksyisin valinnan lopettaa tämän lääkkeen käytön,
jos hän menettää äänensä sen vuoksi.
Minun on jotenkin käsiteltävä se, etten voisi puhua.
Senkään vertaa, että lukisin kokonaisen runon.
Meidän on peruttava kaikki puheeni, kaikki hovirunoilijatapahtumani.
Olen lavarunoilija.
En voi tehdä sitä nyt.
En voisi millään, en siis millään, tehdä esitystä.
Gib! - Niin, kulta?
Tuletko tänne? - Onko kaikki hyvin?
Joo. - Selvä.
Haluan, että näet jotain.
Selvä.
Luoja. Tämä on mahtava!
MAINEN MESTARUUSKISAT 1993
Blue Devilsin vanhempi takamies, numero 32, Andrea...
Se olet sinä!
Katso minua! Olen niin pieni. - ...pallon saa Gibson.
Näytähän, Gibbby! - Gibson syöksyy...
Mitä!
Voi luoja.
Se oli siinä.
Calais voittaa osavaltion luokan C tyttöjen mestaruuden.
20 pistettä. Iso ilta. Mahtava turnaus.
Mahtuuko kultapallo kaappiin? - Toki.
Pölyjä on pyyhitty koko viikon.
Calais on koripallokaupunki.
Se oli myös pikkukaupunki, jossa en koskaan nähnyt homoseksuaalia.
Homoseksuaalisuudesta puhuttiin, mutta ei niin -
juhlistavalla tavalla.
Minua kiusattiin lapsena.
Sukupuolestani kommentoitiin koko ajan,
koska näytin usein pojalta.
Tunsin olevani poika, kun olin nuori.
Tarkoitan... Tämä on naurettavaa!
Laitoin smurffeja alushousuihini, koska niin yritin näyttää pojalta...
Suursmurffilla oli villi tukka.
Se oli juuri oikean muotoinen!
Toki sinä pojista pidät.
"ELÄMÄSI"
Pidät vain pojista, jotka itse haluat olla.
Selkeälinjaisen leuan Davidista.
Koripallosankari Chisistä, jonka kasvot nykivät.
Hän räpäyttää silmiään 15 kertaa heittäessään korin.
Kulutat tunteja peilin edessä räpytellen silmiäsi -
toivoen voivasi olla hänen kaltaisensa tähti.
Mary Levine kutsuu sinua lesboksi,
etkä tiedä tarpeeksi sanoja kertoaksesi, että hän on väärässä ja oikeassa.
Ilmestyt vain hänen talollensa luvaten lakata hänen kyntensä punaiseksi -
hänen hakattujen kasvojensa verellä, jos hän enää koskaan sanoo niin.
Haluat leikata hiuksesi -
ja sylkeä ulos sen, mitä et suuhusi halua,
jopa oman nimesi,
pyörähdellen hameessa totuuden ympärillä.
Haluat ankaran elämän, oman elämäsi.
Oman elämäsi pukuhuoneessa,
joka ei lopeta vaatimuksiaan pitää silmät naulittuina lattiaan.
Elämäsi tanssiaisissa, joista juokset kotiin lumimyrskyssä -
heittäen viimeisen korkkarisi hankeen -
tajuten olevasi ainoa poika,
jonka vuoksi repiä mekko päältään.
Yliopistossa olin yhä kaapissa.
Olin rakastanut yhteen läheisimpään ystävääni lukiossa, Mandyyn.
Hän oli tullut kaapista, ja se jollakin tavalla herätti minutkin.
Ja sitten kerroin hänelle olevani rakastunut häneen.
Ja tunsin löytäneeni avaimen koko maailmankaikkeuteen.
Mutta minua pelotti. Olin kauhuissani.
Mandy...
"ENSIRAKKAUS"
...voit vain kuvitella, kuinka kauan minulla meni -
valita asuni -
iltana, jona veit minut ensi kertaa homobaariin -
Mainen Portlandissa.
Suurimmassa kaupungissa, jonka läpi olin kävellyt.
Olin niin innoissani ja niin peloissani,
että meidät huomattaisiin tai tapettaisiin -
matkallamme sisään.
Istuimme parkkipaikalla yli tunnin,
kunnes muutin mieltäni ja ajoit minut kotiin -
maskara valuen alas upouudelle poikapaidalleni.
Häpesin niin suuresti,
mutta muutin asiat, joiden kanssa yhä kamppailin,
runoudeksi.
Esimerkiksi kun aloin kirjoittaa sukupuolestani,
tunsin ahdistusta nousta lavalle.
Mutta heti kun sain esitettyä runoni ensimmäisen kerran,
tunsin häpeän kuin valuvan pois päältäni.
Lavarunous pelasti minut.
Valitset oman elämäsi...
"ELÄMÄSI"
...ja sen, miten se teki sinusta ihmisen, jolle on nyt helppoa -
selittää oma sukupuolensa sanomalla olevansa onnellisin tien päällä,
ei täällä eikä siellä, niiden välillä,
keltaisen viivan kulkiessa kaiken keskellä -
kuin perhanan auringonsäde.
Saat aina kuulla olevasi rikos luonnolle.
Tutkit kaikkia vaihtoehtoja ja valitset oman näemyksesi, et tuomiota.
Valitset kuluttaa koko ikäsi -
kertoen kaikille salaisuuksia, joita et ole velkaa kenellekään,
kunnes ei ole enää ketään, joka sinua voisi loukata -
kutsumalla siksi, mikä olet:
sinä pyhä, välkkyvä tähti,
sinä maantien valojuova,
joka putoaa putoamistaan -
vuoksi ankaran elämäsi,
täydellisen elämäsi,
suloisen ja kauniin elämäsi.
Kun sain syöpädiagnoosini,
samana vuonna minuun otettiin yhteyttä Calaisin lukiostani.
He pyysivät minua pitämään valmistujaispuheen -
lukiosta valmist...
...lukiosta valmistuneille.
Koko elämäni aikana,
mikään uraani liittyvä ei merkinnyt minulle niin paljon -
kuin tulla kutsutuksi tekemään sen.
Kerroin nuoruudestani homoseksuaalina,
kaapissa olemisen aiheuttamista vaikeuksista lukiossa opiskellessani.
Tunsin, että ympyrä sulkeutui.
CALAISIN LUKIO
Tunsin sen parantavan voiman.
Se tuntui todella tärkeältä... nuorelle minälleni.
Tunsin nuoren minäni kuulevan minut -
ja ajattelevan:
"Tämäkö meistä on tullut?"
Ja olevan niin onnellinen.
Ennen kuin sain syövän, jos joku käytti väärää pronominia,
raivostuin suunnattomasti.
Reagoin todella suuresti muiden näkemyksiin sukupuolestani.
Mutta diagnoosini saatuani -
sukupuolen tunteminen melkeinpä kaikkialla vaihtui -
sukupuolettomuuden tuntoon.
En tunne itseäni enää sukupuoleni kautta.
Tuntuu kuin itse identiteetti vuotaisi vähitellen kehosta ulos.
Se vain tipahtaa pois.
Tunnen läheisempää yhteyttä siihen osaan itseäni,
joka on ikuinen.
Koska en voi kuollessani ottaa mukaani sukupuoltani.
En enää reagoi ollenkaan, jos minut sukupuolitetaan väärin.
Minulla ei ole... Minä en...
Tunnen vain olevani itseni.
Ja saatan yhä suutahtaa sukupuoliasioista,
mutta vain jos seuraan, mitä muun- sukupuoliset tai transystäväni kokevat.
Niinpä on arkaluonteista puhua tästä,
koska en haluaisi kenenkään tuntevan,
että heissä on jotain vikaa,
jos on kivuliasta kuulla, jos joku kutsuu väärällä pronominilla.
Tunnen suurta myötätuntoa, mutta se ei vain ole oma kokemukseni enää.
Meri, meri, laulu. Voitto, voitto, tuuli.
Yritän artikuloida runon äänen,
mutta en sanoja.
Teetkö noin päästäksesi rytmiin?
Tunteakseni, miltä runon kuuluisi kuulostaa.
Sitten etsin sanat, jotka sopivat siihen ääneen.
On ollut rankkaa menettää ääneni tämän uuden hoidon vuoksi.
Mietimmekin nyt, että ehkä on muutettava kurssia -
ja lopetettava se.
Mutta päätin mennä uuteen infuusioon,
vaikka voisin menettää ääneni ainiaaksi.
Ja käsittämättömästi, heti kun hyväksyin sen -
sanoen "Selvä, minulla ei sitten ole ääntä,"
heräsin seuraavana päivänä ja pystyin puhumaan.
Se oli uskomatonta!
Huomenna minulla on kemoterapiainfuusio.
Toivon, että tämä hoito toimii,
koska haluan yhä tehdä esityksen.
Esitykseni juhlistaisi elämää.
Ja se olisi luultavasti viimeinen esitykseni.
Toki en toivo sen olevan.
Siksi teen kaiken voitavani pysyäkseni terveenä.
Koripalloilijat tekevät erään asian.
Kun harjoittelee, ei voi lähteä kentältä, ellei lopeta onnistuneeseen heittoon.
Joten...
Olen ajatellut, että tässä kohdassa, joka saattaa olla elämäni loppuaikaa,
tarkoituksenani on onnistunut heitto.
Mutta minun on tiedettävä, kuinka palon syöpä kasvaa -
ja voisiko se estää tämän esityksen tekemisen.
Selkääni koskee nyt, kun ajan.
Luuhuni tässä kohti sattuu todella paljon.
Sitä he aina kyselevätkin, koska se voi johtua syövästä.
Olen surullinen.
Miksi? Koska minuun sattuu?
Sinua alkoi pelottaa.
Sinuako pelottaa?
Sinua pelotti.
Tämä on se sama huone, jossa kerrottiin sen olevan parantumaton.
Saat minut hermostuneeksi, koska -
olet niin erilainen tänään.
Mutta saat tuntea, mitä tunnetkin,
mutta en ole vain tottunut sinuun tuollaisena.
Se saa ajattelemaan, että ehkä en tiedä jotain,
mitä sinä tiedät.
Ei.
Tiedätkö sinä jotain? - En!
Sanooko intuitiosi jotain?
Ei. Vaistoni eivät sano mitään.
Minä vain...
ajattelen, ettei sinulla voi olla vain tavallinen selkäkipu.
Olen tuntenut tänään kipua,
joka tuntuu samalta kuin silloin kun syöpä kasvaa.
En olisi voinut tietää, että tältä syöpä näyttää jonkun elämässä.
Joka kuukausi saa kuulla eri viestin:
elämä jatkuu, kuolema odottaa, elämä jatkuu,
kuolema odottaa.
Se on kuin kauhulotto, johon osallistuu joka kolmas viikko.
Ja joskus en edes kunnolla tajua -
sitä kestettävää taakkaa.
Tämä oli tässä. Saat lähteä.
Kiitoksia. - Kiitos.
Tunnen kuin rintakehälläni istuisi norsu.
Saan tuskin henkeä.
Selvä.
Minun on luettava sähköposti.
Tuijotan kelloa ja näen äitini menevän nukkumaan seitsemältä.
Haittaako, jos avaan viestin ja luen lukuni?
Ehkä ei ole viisasta tässä ajaessa.
Olemme kotona 22 minuutin päästä.
Hyvä on.
Menen lukemaan luvun, kulta.
Se on 10.
Onko tuo oikein?
Onko se oikein?
Onko?
Voi luoja.
Soitan äidilleni.
Miten se voi olla 10? Miten ihmeessä?
Miten?
Soitan kaikille tästä.
Luinko sen varmasti oikein? - Kyllä!
Oletko varma? - Olen.
Hei.
Äiti, verikokeen arvoni tipahti...
CA-125 tipahti kymmeneen,
ja biomerkkiaineeni ovat paljon paremmat.
Olen niin onnellinen. - Niinkö?
Oi, se on hieno juttu! Mietinkin tässä.
Olen ollut huolissani, koska et ollut vielä soittanut.
Mikä se lukema oli? En kuullut.
Se oli kymmenen. Viimeksi se oli 21.
Jestas! - Hieno homma.
No niin, olette rakkaita.
Rakastan sinua!
Saimme tietää Andrean verikokeiden tulokset. Syöpämerkkiaine laski roimasti.
Kyllä!
Juonpa viiniä lasillisen ja juhlistan tätä.
Tee niin, Gay! Minä juon hieman lääkinnällistä marihuanaa.
Kolmen viikon päästä se voi taas kasvaa,
mutta nämä kolme viikkoa nyt -
kuuluvat minulle.
Ja se on todella iso juttu, kun on nämä kolme viikkoa.
Olen niin onnellinen.
Annan itseni vain iloita tästä.
Voisin tehdä esityksen.
Tämä on niin... En voi uskoa tätä.
GIBBYN ALLAS
Hei. - Hei, Bone.
Miten voit? - Aika hyvin.
Yritän olla innostumatta liikaa esityksestä.
Yksi sopivista päivämääristä olisi toukokuun lopulla.
Ja terveyteesi liittyvän aikataulun takia -
haluan varmistaa, että saat tarpeeksi tilaa sen vaatimuksiin.
Sopisiko se sinulle yhtenä mahdollisista päivämääristä?
Ainoa asia, mikä minua huolettaa,
on se, että mitä kauemmaksi se menee, kysymys kuuluu: "Olenko elossa?
Olenko tarpeeksi terveenä?"
Selvä.
Mutta jospa vain uskoisimme -
siihen mahdollisuuteen, että olen elossa...
Ja jos en ole, minua ei haittaa, jos en ole paikalla.
Minä...
olen sitten... - Hologrammi-Gibby!
...kauniimmassa teatterissa. - Olet sinä elossa.
Olen tuonpuoleisen teatterissa.
"Suloinen yhteisö, olen nauttinut näistä vuosista.
Olen nauttinut hiljaisuudestani, kirjoittamisestani, kotona olosta,
mutta olen pohjimmiltani lavarunoilija -
ja ikävöin live-esityksiäni suuresti.
Siksi nyt jakamani uutinen on uskomattoman upea juttu.
Esiinnyn Paramount Theaterissa Denverissä -
lukien runoja ja kertoen tarinoita tarkoitusperästäni.
Esiintymässä on myös eräs erikoisvieras.
Ennakkomyynnin koodi on 'iho kananlihalla.'"
Lopeta, Ryan!
Gib! - Se meni rikki, Meg!
Miten onnistuit rikkomaan sen?
Minä vain avasin sen. En tehnyt mitään väärää.
En voi uskoa tätä paskaa.
Luoja, minusta olet aika vakavana nyt.
Näyttää, että puhut kohta syövästä tai jotain. Jessus!
Voitko kertoa lyhyesti huolesi?
Joo, kohta tuntuu kuuma aalto.
Katsotaan, pystynkö puhumaan sen läpi.
Yksi huolenaiheistani on,
etten voi esittää runojani kuuman aallon ilmaantuessa.
Eniten pelkään sitä,
miten saamani hoidot -
vaikuttavat kykyyni esiintyä lavalla.
Meg, ääni katoaa.
Hyvä.
Hyvä. Tuo on uusi mottomme.
Yritäpä vittuilla meille, elämä! Hyvä. Vie ääneni.
Luuletko, etten pysty esitykseen äänettä? Olet väärässä.
Olen käynyt kolme vuotta kemoterapiassa. Se vaikuttaa näkööni -
ja muistiini, joten en tiedä, pystynkö muistamaan runojani.
Se ei haittaisi, jos voisin katsoa kuvaruudulta.
Tosin en näkisi tekstiä sillä.
Joten...
Minun on alettava opetella muistamaan taas runoni ulkoa.
Lapsena luulin sadan olevan suurin mahdollinen numero.
Äitini räjäytti tajuntani, kun hän kerran sanoi 101.
Sata ja mikä?
Parikymppisenä uskoin seksin tapahtuvan miehen kanssa -
ja että se oli "panemista".
Miten en voisi haluta nähdä häntä, jos hän tankotanssii traktorilla -
ja ajaa nurmikkoamme bikineissä?
Seitsemäntoista askelta mikille.
Hän veti henkeä ennen kuin alkoi puhua.
Ja en ole valmis Kupidon, sen alastoman paskiaisen, ampumalle -
terävälle nuolelle.
Niin kaukana valmiista ollakseni järjetön,
jollaiseksi rakkaus muuttaa.
Entä jos sinä itse olet elämäsi rakkaus?
Ajattelen: "Luoja, toivottavasti se ei ole niin.
En todellakaan ole itseni tyyppiä."
Uskomatonta, että tiesit tuon. Hullua!
Yritän päättää, lisäänkö...
Moni esityksiini tuleva kamppailee itsemurha-ajatusten kanssa...
En ole kokenut niitä, joten yritän miettiä, miten -
puhuisin ja kirjoittaisin niistä sanomatta kokevani niitä nyt.
On todella outoa, kun on elänyt ison osan elämästään -
tuntien halua itsemurhaan, mutta tuntematta sitä enää.
Viilsin itseäni parikymppisenä.
Olin niin masentunut.
Eräänä päivänä sitten heräsin ja olin valmis itsemurhaan.
Juoksin keittiöön -
ja otin todella terävän veitsen.
Enkä minä pystynyt katsomaan, kun tekisin sen.
Halusin sen vain olevan ohi. Ja tein näin...
Voi paska, tästä on vaikea puhua.
Vuosin verta runsaasti.
Olin viiltänyt puolen sentin päästä valtimosta.
Olisin kuollut.
Mutta en tiedä,
olinko siihen hetkeen asti nähnyt oikeasti itsemurhaa vaihtoehtona.
Sen jälkeen aina näin.
Mutta kun sain syöpädiagnoosin,
muistan heti herättyäni leikkauksesta -
tunteneeni masennuksen kaikonneen.
Heräsin...
ja tunsin vain vaalivani kaikkea.
Yhtäkkiä tuntui, että olisi ihan ok kuolla.
Mutta etten itse sitä aiheuttaisi.
HYVÄ VALO
Uskomatonta, että menemme esityspaikalle tänään.
Todellakin. - Iso paikka.
En edes tiedä, millaista se on.
Tännekö.
Hittolainen!
Voihan paska!
ANDREA GIBSON LOPPUUNMYYTY
Nauttikaa esityksestä.
Tervetuloa. Nauttikaa.
ERIKOISVIERAANA TIG NOTARO
RAKASTAN ANDREAA
Hei, Tig.
Tämä on jännää. Koko maailma odottaa tätä iltaa!
Siltä se tuntuu. Ihmiset ovat täpinöissään.
Haluan kurkistaa yleisöön. - Ei täällä ole vielä ketään.
Otan syyn niskoilleni. - Selvä.
No niin. Tunnustelenpa ilmapiiriä.
Kokeilenpa kävellä nämä portaat ylös saamatta paniikkikohtausta.
Tuolla on ihmisiä.
Kiitoksia! Nimeni on Tig.
Ja...
Kuinka pystyn edes hengittämään?
Haluan, että kasvoissani näyttää olevan väriä.
Niin kukaan ei huolestu.
Haluan kävellä tuonne näyttäen terveeltä.
Voi hyvänen aika.
En voi uskoa, että tämä tapahtuu.
En voi uskoa tätä.
Kulta, tiedäthän, etten koskaan pelkää tunteitani?
Pelkään nyt tunteideni määrää.
Selvä. No, tiedätkö mitä?
Kaikki täällä tukevat ja rakastavat sinua.
Varsinkin minä.
Sisään.
Viisi minuuttia.
Viisi minuuttia. Heippa! - Selvä. Kiitos.
Muistakin salamoida!
Tuo hetki, jona joku sanoo noin, on todella intensiivinen.
Viisi minuuttia.
Viisi minuuttia, Andrea.
Kaikki nämä juovat kasvoissani
Kertovat tarinaa minusta
Niin monia tarinoita paikoista, joissa olen ollut
Ja siitä, miten pääsin tänne asti
Mutta nämä tarinat eivät merkitse mitään
No niin.
Niitä, joille kertoa, se on totta
Minut tehtiin sinua varten
Kiipesin poikki vuorten huippujen
Uin läpi sinisen meren
Ylitin kaikki rajat Ja rikoin kaikkia sääntöjä
Mutta rakas, rikoin ne sinun vuoksesi
Oi, koska vaikka kun olin rutiköyhä
Sait tuntemaan, että olen rikas Niin sinä teet
Minut tehtiin sinua varten
Uskomatonta, että olen tällä lavalla.
Kiitos.
Kiitoksia, että olette tulleet tänne.
Kun kävin ensimmäisissä kemoterapian sessioissani -
menetin kaiken karvan kehostani.
Ylpeän feministinen jalkakarvoitukseni marssi suoraan lattialle.
Otin ensimmäisen vahaukseni
mutta ilman vahaa.
Mutta kulmakarvani jaksoivat yhä vahvoina.
Kaksi tuuheaa tuhatjalkaista, jotka kieltäytyivät lentämästä pois.
Äitini soitti eräänä aamuna ja sanoi:
"Andrea, et kyllä usko, mitä tapahtui.
Isäsi heräsi oikea kulmakarva kadoksissa."
Ja tässä on mennyt kolme vuotta, siis kolme,
eikä isäni kulmakarva ole kasvanut takaisin koko tänä aikana.
Tiedän, että isäni menetti kulmakarvansa, jotta saisin pitää omani.
Ei tarvitse uskoa ihmeisiin uskoakseen niin.
On vain uskottava rakkauteen.
En todellakaan ollut luonnostani upea.
En ollut heitä, jotka jo syntyessään ihmetyttävät.
Olin kuoreltani kova.
Minulla meni vuosia, ettei sade koskettanut minua.
Menin suojaan aina tarvittaessa.
Totta kai kauneus kummitteli mielessäni.
Se kummittelee kaikilla.
Mutta juoksin siltä pakoon.
Piilouduin huolehtimiseen, katumukseen ja tuonpuoleisen lupaukseen -
tai viikonloppuun.
Sitten yhtenä päivänä -
punasamettisessa teatterissa New Orleansissa -
näin Maya Angeloun kävelevän lavalle.
Seitsemäntoista hidasta askelta mikille.
Hän hengitti syvään ennen kuin alkoi puhua.
Kuulin Jumalan syntyvän siinä henkäyksessä.
En ollut tuntenut moista aiemmin.
Kotiin saavuttuani etsin tietosanakirjasta tunteeni nimeä:
"iho kananlihalla".
Jälkeenpäin mietin: "No, pystyn minä tähän."
Vetäisin pois suojamuovin elämäni päältä -
ja annoin kaiken koskea siihen.
Caitlin Clark televisiossa -
kolmannella kaudellaan Hawkeyesissa.
Hän ryntää terävänä kuin lintuaura -
läpi maalin kuin Michelangelon sivellin:
iho kananlihalla 222 kertaa.
Pikkusiskoni, selvinpäin ensi kertaa 14 vuoteen,
soittaa sanoakseen huomanneensa juuri äitimme silmien olevan vihreät:
iho kananlihalla 505 kertaa.
Jossain kohtaa kaikki alkoi aiheuttaa sitä:
aito anteeksipyyntö, vihollisen rakkausruno,
kuu nousemassa manteraan vedenjakajan yli.
Ja yhtäkkiä mikään maailmassa ei ollut kuolemassa.
Oletko koskaan tuntenut sitä?
Sitä sekunnin murto-osaa, jona mikään maailmassa ei kuole?
Iho on kananlihalla 888 kertaa.
Minä kodissani, käytyäni neljä kuukautta kemoterapiassa,
katsomassa jokaisen silmäripseni tipahtavan poskipäilleni -
tajuten siinä olevan 400 toivetta, joita en olisi voinut muuten tehdä.
Taikuutta ei enää pääse pakoon.
Kauneus sai minut kiinni eikä päästä enää irti.
Ja maailmanennätyksessä on se,
että jos joku rikkoo sen jälkeeni -
ja joku vielä rikkoo sen,
rakastan sitä niin suuresti,
että yrittämättä edes -
rikon sen vain uudestaan.
Jee, Gibby!
Ystäväni kysyi: "No, entä jos sinä itse olet elämäsi rakkaus?"
"BUMERANGIRAKAS"
Ajattelin: "Luoja, toivottavasti se ei ole niin.
En todellakaan ole itseni tyyppiä."
Joten kello 12.31...
"ELÄVÄ TODISTE"
...kun hän päätti olla tekemättä sitä, päätti pelastaa itsensä,
minäkin tein niin.
Koko sydämeni, koko mieleni, ne menivät kotiin elävinä todisteina.
Seuraava runo on Meganille, ja -
mikä...
Kun sanon syöpää Isoksi S:ksi...
"SUOJELUSENKELIKALA"
...vain hän tietää, että tarkoitan sitä suurta merta,
jossa kohtasimme oman Titanicimme emmekä uponneet.
Ja hänen sydämensä oli se ovi,
joka avautui niin auki, että saranat repeytyivät irti -
ja pysyin pinnalla,
vaikka herättyäni leikkauksesta -
minun piti kysyä häneltä, mitä oli löydetty.
Hän, josta runous on vähäpätöistä,
ei ole koskaan tarvinnut jotakuta sanomaan hänelle jotain uskomattoman vaikeaa -
kauniisti.
Kiitoksia kaikille, että tulitte.
En voi sanoin kuvailla, miten tärkeää se on minulle.
Suuret kiitokset. Toivottavasti iltanne jatkuu upeana.
Olette kaikki rakkaita.
Kiitokset aidosti sydämeni pohjasta.
Suuret kiitokset.
Kiitos.
Voi hyvä luoja!
En voi kuvitellakaan.
Voi luoja.
Itketkö rakkaudesta?
Joo.
Kulta, se meni todella hyvin. Olit loistava.
Se oli loistava.
Tunsin kaikkea laidasta laitaan, kuin...
Kuin olisin ollut tunteiden ilmapallo, joka pian poksahtaisi.
Tunsin olevani haavoittuvaisempi kuin koskaan ennen elämässäni.
Syöpämerkkiainearvoni oli ennätysmatalalla viime mittauksessa.
Niinpä sen sijaan, että olisin heti mennyt infuusioon,
halusin käydä kuvauksessa ensin.
Nyt odotan vain sen tuloksia.
Valvoin koko viime yön.
Oli kovia kipuja.
Tuntuu melkein kuin lantioluuni murtuisi selkäpuolelta.
Ja sitten sain kännykkääni kuvauksen tulokset.
En ole vielä avannut viestiä.
Tämä tuntuu erityisen ahdistavalta, koska...
Mikä tuo oli?
Tuolla. - Mitä?
Tuo oli suloista.
Kuin se olisi lentänyt apuun.
Pihallamme oli pari vaikertajakyyhkyä. Kutsumme niitä Rakastavaisiksi.
Ne olivat täällä kuukausia.
Ja nyt muutamia viikkoja -
täällä on ollut vain yksi.
Tuolta vaikertajakyyhky kuulostaa.
Ja tutkin lajia -
ja tulin surulliseksi, koska lajin yksilöt kuulemma pariutuvat eliniäkseen.
Ja jos toinen parista kuolee,
vaikertajakyyhky viettää usein jopa vuoden surren toista,
etsien -
kumppaniaan.
Tulisin hyvin onnelliseksi nyt,
jos toinen vaikertajakyyhky ilmestyisi paikalle -
ja korjaisi kaiken.
Ehkä se toinen kyyhky löysi paremmalta näyttävän puun -
ja yrittää saada toista tulemaan.
Koska tuo on...
Ei.
Minä jäisin kanssasi huonoonkin puuhun.
Haen kännykän, jotta voimme katsoa tutkimustulokset tässä.
Oi, kauhea olo.
Niin minullakin.
Jep, se on kaikkialla.
Saanko lukea sen? - Odota.
Anna hetki sen kanssa, jooko?
"Kaulan kakkostason imusolmukkeet
bilateraalisesti epäselvällä merkityksellä.
Metastaattisen sairauden välillinen laajentuminen -
rintakehään, vatsan ja lantion alueille."
Eli tuon kai minä tunnen.
Se on kaikkialla.
On pelottavaa, että vatsassani on yksi.
Kun saan kuulla uutisia tilastani,
palaan takaisin nykyhetkeen.
Se on vain helpompaa.
Minusta se on hienoa!
Tykkään imeytyä pieniin, toiveikkaisiin hetkiini.
Mutta olen yhä toiveikas.
Oletko?
Vittu! En halunnut syövän olevan kaikkialla kehossani.
En todellakaan halunnut.
Kaipa kun kuulin viimeisimmät uutiset,
ajattelin kai:
"Kuolen tähän ja kuolen aika piankin."
Tiesin, että jos lähtisin reissuun Megin kanssa...
Sanoin: "Teen tämän reissun tarkoituksenomaisesti, jotta näen,
osaanko antautua elämälleni -
tavalla, joka työntäisi minut takaisin iloon."
Niinpä lähdimme reissuun, ja...
Aistin avoimena kaiken.
Yhtäkkiä kaikki se paino putosi päältäni.
Oli kuin koko maailma olisi vaihtanut väriään.
Muistan ajatelleeni alussa:
"Kaksi vuotta elinikää."
Mietin, että se oli todella vähän.
Ja nyt... tunnen...
"Voihan paska, se on todella paljon."
Sekuntikin on niin paljon.
Minuutti istua tässä katsomassa Megin kasvoja on todella paljon.
Ja minä saan kaksi vuotta?
Tunnen eläneeni niin paljon pidempään -
näinä viime vuosina kuin kaikkina vuosinani yhteensä.
Se vain oli hiton... Vau!
Minä...
Vau, minulla on tämä elämä.
Ja...
Tiedän, etten kuole tänään. Olen aika varma siitä.
Joten, vau, minä...
Vau, saan huomisenkin.
Mitä seuraavaksi tapahtuu?
En tiedä.
Haluan elää siinä arvoituksessa.
Haluan -
viimeisellä sekunnilla ajatella:
"Hitto, olisipa minulla ollut miljoona näitä."
Anna minulle valoisat vuodet
Mutta haluan myös ne pimeät
Suru on bändini solisti Pakettiauto matkustajalle
Sekä oikotie totuuteen
Opi belladonnasta
Se kasvaa pimeimmässä kolkissa
Ilman niin monia pistoja Emme kai olisi koskaan saapuneet
Tähän taivaaseen maan päällä Jota en halua tuhlata
Poimi maasta onnenpenni
Ja tulen puolisoksesi rahasi vuoksi, kulta
Pidä siis Novocain kaukana viisaudenhampaastani
Haluan tuntea kaiken
Suolaisen sitten happaman sitten makean
Haluan suudella sinua, kirjoittaa Rakkauden rappeutuville muurilleni
Asettaa ne jalkojesi juureen
Kera kaiken muun minussa
Suolaista sitten hapanta
Sitten makeaa
Tule kuistille, rakas
Katso täydellistä taivasta
Se pitelee aurinkoa ja kuuta Ja ukkosta kesäkuussa
Samalla opettaa lintuja Ja sadetta lentämään
En tarvitse täydellisyyttä
Ei, haluan vain koskettaa totuutta
Haluan vaalia yrittämistä Ja elämistä ja kuolemista
Ja tehdä suuria virheitä Joita kiltit ihmiset tekevät
Poimi maasta onnenpenni
Ja tulen puolisoksesi rahasi vuoksi, kulta
Pidä siis Novocain kaukana viisaudenhampaastani
Haluan tuntea kaiken
Suolaisen sitten happaman sitten makean
Haluan suudella sinua, kirjoittaa Rakkauden rappeutuville muurilleni
Asettaa ne jalkojesi juureen
Kera kaiken muun minussa
En tarvitse muuta - En tarvitse muuta
Elämä on rakkautta jota vuodan - Elämä on rakkautta jota vuodan
Suolaista sitten hapanta
Sitten makeaa
Niin makeaa
Elämä on rakkautta jota vuodan
Niin makeaa - Niin makeaa
Niin makeaa
Käännös: Laura Juka