For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT
Jeg bliver normalt så oprørt,
når Meg redigerer mine digte.
Hun er en forfærdelig redaktør!
Fortæl dem, hvad du mener.
Jeg mener, at Meg er poesilærer,
så hun er dygtig til at skrive og redigere.
Så Meg hakker bare mine digte i småstykker.
Og så græder jeg og bliver sur, når hun siger, noget er dårligt.
Og dagen efter indser jeg altid, at hun havde ret.
Men i processen bliver jeg...
Jeg er blevet bedre til det.
- Ikke, skat? - Jo.
Vi har to forskellige tilgange til klicheer.
Jeg vil gerne undgå dem helt,
men Andrea vil forstærke dem.
Du vil ikke kunne redigere det her,
hvis du levede dig helt ind i digtet,
men fortæl mig mere.
Jeg føler, at hvis du kunne klare det selv,
ville jeg ikke være her.
Jeg kan lide min måde og din måde.
Men min måde er lidt sjovere.
Lige nu arbejder jeg på et digt ved navn "Dødshymne."
I aftes læste jeg starten for Meg,
og jeg sagde: "Hvis jeg lavede dokumentarfilm,
ville jeg starte filmen med begyndelsen af dette digt
som en voiceover, mens der skete noget."
Meg sagde: "Hvad skulle der ske?" "Tja, måske min begravelse."
Og så udbryder Meg: "Nej!" Det var så akavet.
Jeg er så nervøs!
Jeg frygter også at læse det.
Først troede jeg, det var maveonde.
"LIVSHYMNE"
Men da det begyndte at føles som en maveanakonda,
overtalte min læge mig til en CT-scanning.
Jeg har altid været hypokonder med invaliderende panikanfald
og en kronisk dødsangst,
så jeg rystede allerede, da man bad mig om at vende mig,
så de kunne se mit bækken.
Mine håndflader var så svedige, at jeg kunne føle mine livslinjer drukne.
Teknikeren brød protokollen og fulgte mig ud til min bil.
Vi stoppede to gange på vejen, så jeg kunne hyperventilere i hans favn.
Morgenen efter summede mobilen i min lomme.
'Flere store knuder på æggestokke. Muligvis ondartede.'
Jeg kunne ikke mærke mine hænder.
De blev følelsesløse af at knuge alle, jeg nogensinde havde elsket.
'Dette er begyndelsen på et mareridt', tænkte jeg.
En diagnose, mine læger senere ville erklære uhelbredelig.
Min værste frygt blev virkelig.
Men bliv hos mig, folkens,
for min historie er om lykke, der er lettere at finde,
når vi endelig indser, vi ikke har al evighed til at finde den.
Aftenens gæst har udgivet mange poesibøger
og har lavet digtoplæsninger i hele verden.
Colorados laurbærkronede digter, Andrea Gibson.
Det er stort at blive laurbærkronet digter,
og det sker på et tidspunkt i dit liv,
hvor du har lidt af en helbredsudfordring med kræft.
Ja. Forståelsen af, at vi alle er dødelige,
at vi alle skal sige farvel til denne verden
og til hinanden
og til vores kroppe,
det vækker virkelig en.
Man slår bare øjnene op
og bliver lamslået over, hvor kortfattet det hele er.
Og man vil ikke spilde et sekund.
Og jeg spildte mange sekunder før dette.
De vil bare ikke stoppe med at gø af postbuddet.
Jeg kan intet stille op.
For Squash tænker: "Jeg ved, der er lægeregninger,
der er fuldstændig urimelige.
Få dem væk fra huset!"
Skulle jeg håbe på noget,
skulle det være en postkasse.
For jeg har kæmpet med vores postkasse
som fyren i A Christmas Story, der altid kæmper med fyret.
Jeg kan ikke... Jeg kan bare ikke holde den postkasse
fra at blive væltet af sneplovene.
Skal vi tjekke?
Jeg forstår ikke, hvorfor de ikke vil levere post i den.
Det er bare...
Den må ikke bevæge sig, hvis hun skal levere vores post i den.
For pokker da. En sten mere.
Hvad gør stenene?
De stabiliserer den.
Tydeligvis!
Jeg synes faktisk, det er ret fantastisk.
Var jeg postbud, ville jeg godkende den,
fordi jeg kunne se, hvor hårdt folk prøvede.
Jeg synes, det vigtigste er at prøve.
Gib, ved du, hvor bilnøglen er?
Nej.
Jeg fandt den.
Andrea er så god til at blive venner med folk,
som normalt... Der er en grænse, man ikke overtræder.
Du ved... Vi var med til Andreas læges bryllup.
Ikke min onkolog.
- Min egen læge. - Ja.
Han er nok en af mine nærmeste venner nu.
Brylluppet var meget ortodoks,
så de delte på et tidspunkt dansegulvet op efter mand/kvinde.
Og vi vidste ikke, hvad vi skulle gøre.
Vi gik ud på p-pladsen og dansede.
For jeg tænkte: "Hvilken side skal jeg vælge?"
Men han er skøn. Vi har faktisk dødsmøder.
Og vi taler bare i telefon eller holder Zoommøder,
og så taler vi bare om dødelighed og at skulle dø og...
Jeg siger det her til Meg hele tiden.
Som ung tænkte jeg altid,
at det ville være meget lettere at dø, hvis alle døde på samme tid.
Og, øh... Nu har jeg ændret mening,
for... jeg mener, jeg kan se på alle mine venner,
og jeg kan allerede se,
at min død vil forstærke, hvem de er.
Øh, men...
Jeg, øh...
Jeg vil ikke...
...sige, at jeg helt sikkert dør.
Så er vi her, festaber.
- Glæder mig. - Skal jeg holde ind her?
Ja.
- Det gør ondt. - Det er okay.
Jeg kan kun beskrive det
som en slags migræne i mit...
...cykelsadelområde.
Jeg har slet ikke taget smertestillende,
men jeg var tæt på i aftes.
Men min søster blev afhængig af OxyContin, så...
Jeg vil helst undgå sådan noget.
Hvad filmer I?
De er besatte af mig.
Er de?
De dukkede bare op derhjemme og...
- Selvfølgelig. - ...begyndte at filme alt.
- Du er smuk. - Mange tak. I lige måde!
Ja, jeg ved ikke, hvad det er,
men hele mit liv har mænd bare forfulgt mig.
STRÅLING, ONKOLOGI OG NARKOSESAMTALE
Jeg har ikke brug for mere, så bare tag plads derovre.
- Tak. - Ingen årsag.
Jeg er nervøs.
- Hej. Hvordan går det? - Hej. Godt at se dig igen.
Godt, du ikke er i kørestol. Går det bedre?
- Ja. Lidt bedre. - Okay, godt.
Tak, fordi du spørger.
I 2021 fik jeg konstateret kræft i æggestokkene.
Jeg fik fjernet livmoderen
og fik derefter kemoterapi i et halvt år.
Og så vendte kræften tilbage et halvt år senere.
Den havde spredt sig til leveren og mit mellemgulv.
På det tidspunkt regnede man med, jeg ville leve i to år.
Så skulle jeg gennem et år mere med samme kemobehandling.
Her kommer Andrea ud fra sidste kemobehandling.
Hej, skat. Hvordan har du det?
Jeg er så glad.
Men efter fire måneder
vendte den tilbage igen.
På det tidspunkt erklærede de den uhelbredelig.
Lige nu er jeg ude over de forventede to år.
De sagde, jeg kunne fortsætte med forsøgsbehandling,
men min læge sagde: "Jeg forstår, hvis du ikke magter mere behandling.
Og hvis du bare gerne vil dø..."
Men jeg vil leve så længe som muligt.
Jeg ville elske at kunne sige: "Jeg er 50."
Som 48-årig ville jeg så gerne kunne sige, at jeg er 50.
Så jeg sagde til min læge,
at jeg ikke ville stoppe med at tage imod tilbud
om behandling.
Jeg vil gøre alt for at leve, så længe jeg kan.
- Ses på fredag. - Tak. Ses om et par dage.
Okay.
Det er tre år siden, jeg har nydt et måltid.
Når man har kræft og får kemo,
mister man appetitten.
Men jeg ville leve resten af livet uden smagsløg, hvis...
...jeg kunne leve resten af mit liv.
Normalt ville vi nu spørge Stef om hendes sexliv.
Ja!
- Stef fik en ny kæreste. - Ja.
Stef ringede forleden og sagde:
"Hun fingerknaldede mig."
- Faktisk... - Nej, sådan var det ikke.
- Hvad sagde du? - I ringede
for at sige, Meg fingerknaldede dig!
- Jeg... Fortalte vi dig det? - Ja.
- Jeg sagde det ikke bare frivilligt. - Vi ringer ikke bare...
På grund af kræften.
Vi... Vent nu lidt. Hvorfor fortalte vi Stef det?
Det er ikke normalt at fortælle sine venner det!
Vent, hvad skete der?
Du ringede og sagde,
at Meg ville fingerknalde dig så hårdt,
at hun ville fjerne kræften.
Nej, det sagde jeg ikke!
Jeg har det på mobilen, og vi kan tjekke det.
Jeg grinede så meget af beskeden, jeg måtte holde ind til siden
for at nyde den.
Ikke... Jeg mener for at fokusere.
Stef. Meg og jeg her.
Vi har lige hørt, at Heather fortalte dig nyheden.
Og du skulle bare vide,
at Meg fingerknalder mig i aften og fikser det hele.
Meg mener, hun kan få fat i det med fingeren
og sige en lille bøn med fingerknaldet.
- Okay, vent... - Der kan du bare se.
Men du skal vide, at jeg lagde den besked,
da Heather havde fortalt, jeg havde metastaser i knoglerne...
Jeg vidste, det ville være trist for dig
og mine venner,
så det er den slags beskeder, jeg lægger, når sådan noget sker.
- Det virkede. Jeg blev ikke trist. - Det virker altid.
Nu må du også afspille dit svar.
Okay.
Andrea og Meg, jeg græd også lidt,
men så fik jeg lidt håb igen, og nu er jeg virkelig håbefuld,
når jeg ved, du bliver fingerknaldet i aften.
Må jeg foreslå tommelfingeren?
For det prøvede jeg for nylig,
og jeg har ikke kræft,
og det kunne være årsagen.
Det føles faktisk ikke godt,
og jeg ved ikke, hvorfor det bliver ved med at ske. Nok fordi jeg ikke bare
siger...
nej.
Ja, elsker jer to så meget.
Stef er tiltrukket af ældre kvinder.
- Hendes kæreste er 70. - Nej, hun er ikke 70.
- Sagde du ikke, hun var det? - Hun er kun 65.
- En ren vårhare. - Ja.
- Hvorfor bekymrer det dig? - Fordi det er... 20 år.
Stef er... Stef elsker hende virkelig.
- Ja. - Du elsker hende virkelig.
Så hun må ikke dø før hende.
Men det er ret interessant.
Frygten for at date nogen,
der måske ikke lever så længe.
Jeg har aldrig før tænkt om en:
"Jeg vil have mere tid med dig."
Det er så sødt, Stef. Sådan har jeg det med Meg.
Jeg vil have hele tiden.
Jeg vil være her, når hendes bog udkommer.
Vi havde en vild oplevelse.
Fortalte jeg dig om den oplevelse, vi havde den dag?
Hvilken dag?
Hvor vi fik nyheden om metastaserne.
Jeg tror, vi følte:
"Måske har jeg kun et par måneder tilbage at leve i."
Og jeg ved ikke...
Men det følte vi den dag.
Og så, øh...
Det var... Vi græd en del, og så, øh...
Meg viste mig en video.
Jeg fandt en app, der gør en ældre,
og jeg afspillede den med en sang.
"You're Still The One" med Shania Twain.
For det var den sang, der blev spillet, da jeg friede til Andrea.
Det er stadig os to
Det er stadig dig, der er der for mig
Jeg er stadig din
Du er stadig den Jeg vil have resten af livet...
Jeg elsker bare den person.
Hun er så sej.
Jeg er så forelsket i den person.
Men... ja.
Jeg havde aldrig set mig selv så tydeligt,
som da jeg så Meg som gammel.
Jeg kunne se alle vores års kærlighed i hendes ansigt.
Og jeg kunne se, hun havde båret os ind i årtierne
og fremtiden.
Og jeg kunne mærke, at jeg var med på hele turen.
Tænk, at når et menneske dør...
...savner sjælen kroppen
og sørger over at have mistet hænderne og alt, de kunne holde.
Savner det generte greb i halsen, når man læser højt
på første skoledag.
Tænk, at sjælen ville savne den ømme tå,
den løse tand,
albuespidsen.
Sjælen spørger stadig:
"Hvorfor ser den sådan ud? Det er bare sært."
Tænk, hvis sjælen ville savne kinderne,
der vandes af sorg.
Tænk, hvis sjælen ville savne hvert eneste faldende øjenbryn,
der venter på at blive et ønske.
Når et menneske dør, gennemsøger sjælen universet
for noget rødmende
og ransager universet for tyndslidt tålmodighed,
den sidste nerve, der kæmper for sit liv,
stemmebåndet, der længes efter at blive hørt.
Tænk, hvis sjælen ville savne sult,
tomhed,
vrede,
næven, der aldrig lærte at knytte sig knyttet,
tænderne, der aldrig lærte at bide sammen sammenbidt
kroppen, der aldrig lærte at elske forelsket
som et sultent spøgelse, der graver sig fri fra graven.
Sjælen savner det ikke-evige ved alderdom...
Happy birthday to you
Må du opleve mange flere
Sjælen savner hver eneste dag,
kroppen var syg,
nuet er forceret,
her er opbygget af feberen.
Feber er kroppens bøn,
hvor den brænder og trygler om endnu en middelmådig dag.
Sjælen savner det, kroppen ikke kunne give slip på.
Hvad kunne ellers have sådan et jerngreb i alt?
Andrea har en alvorlig lidelse.
Deres tommelfinger ryger af.
Jeg fortæller sygeplejersken om det, når hun kommer,
for det kunne være mere alvorligt
end kræftknuderne.
Intet i rummet kan forestille sig det.
Ingen komet, ingen nebula,
ingen lysstråle kan fatte ærefrygtens landskab,
skammens varme,
fingerspidsen, der hiver første grå hår ud
og smider det væk.
"Jeg kan ikke se det for mig",
siger stjernerne.
"Fortæl os igen om gåsehud.
Fortæl os igen om smerte."
Jeg har en poesiworkshop til laurbærbegivenheden.
Værterne vil have mig til fortælle om, hvordan jeg kom i gang med at skrive.
Jeg voksede op i en lille by i skovene i det nordlige Maine.
Det var en arbejderklasse-by.
Folk har ikke mange penge, men der er så smukt.
Jeg havde ingen kunstnere i mit liv som barn.
Jeg kendte ingen poeter eller forfattere.
Jeg vidste ikke, at man kunne leve af at være kunstner.
Så kom jeg til Colorado i mine tidlige 20'ere,
og jeg opdagede "poetry slam."
Det, jeg elskede ved det, var,
at det var mere tilgængeligt end andet poesi.
Man behøvede ikke en ph.d.
Men jeg gik aldrig på scenen. Jeg sagde bare: "Glem det."
Jeg var så bange for at tale offentligt.
Så slog min eks, Bethy, op med mig.
Og følelsen af ikke at have noget at miste...
Jeg var bare ligeglad. Jeg gik op på scenen, og jeg...
Jeg var stadig meget nervøs.
Man kunne høre ikke min stemme, fordi papiret raslede så meget.
Jeg skrev dette digt...
Jeg skrev det for noget tid siden.
Det var følelsesladet, råt.
Og jeg følte ikke, at jeg skulle... Jeg ved ikke.
For mangel af bedre ord, være "fancy."
Jeg kæmpede med knoerne hvide som stjerner
og efterlod mærker på størrelse med Salem.
Det har altid været vigtigt for mig at skrive poesi,
man ikke behøver en universitetsgrad for at forstå.
Det er måske grunden til,
jeg nogle gange maler verdenen kønnere, end den er.
Jeg er ikke så interesseret i
at lære store ord.
Jeg kender så få ord, at da jeg udgav min første bog,
sagde forlæggeren:
"Andrea, alle disse digte har de samme ord i forskellig rækkefølge."
Jeg svarede: "Jeg kender ikke andre ord!"
Hvorfor skrive et digt, som ingen forstår?
Eller som ikke går lige i hjertet?
Jeg ved, mit hjerte er som en ødelagt fryser.
Derfor kan jeg ikke holde noget frossent,
så nej, jeg "græder ikke altid."
Jeg tør bare op på min måde.
Jeg havde endnu ikke hørt nogen på scenen
tale om selvmordstanker.
Så jeg begyndte på ærlig vis at skrive om mine egne...
...kampe med at tage mit eget liv.
Til hver en dag, du ikke kunne komme ud af sengen,
til skydeskiven på dit håndled,
til alle, der har ønsket at dø,
jeg har hørt, at det mest helende, vi kan gøre,
er at minde os selv om, igen og igen og igen,
at andre også føler dette.
De digte havde det med at være mere håbefulde.
For jeg vidste, at jeg talte til andre folk,
der virkelig kæmpede. Og jeg tror, det trøstede folk.
Andrea tænker ikke på poesi som: "Hvad kan jeg opnå?"
Som personen i rampelyset,
men nærmere: "Hvad kan jeg skabe og give til folk?"
Og jeg tror, det er derfor, det holder længere.
I AFTEN: MR ANDREA GIBSON
Til en oplæsning
var der tilfældigvis en musikmanager,
og hun sagde, at hun aldrig havde været manager for en digter før,
men om jeg var interesseret? Og jeg sagde: "Ja!"
Gibby! Hyg dig.
Jeg er nervøs!
Hellig, jeg vil være hellig.
Jeg anede ikke, at hellig allerede var mig.
Vi blev chokerede over, hvor mange der dukkede op.
Jeg ved ikke, om de ønsker, jeg siger dette,
men Andrea var som en poetisk rockstjerne.
UDSOLGT!
En af de første digtere, der optrådte på spillesteder.
Der var meget uro og energi,
og publikum var fulde og kyssede, og det var...
...X-O-XO-XO...
...bare vildt
Og så startede jeg på et digt,
og publikum ville sige det sammen med mig.
Åh gud, det var bare... som en drøm!
Mødte jeg en fremmed,
der spurgte: "Hvad laver du så?" Så sagde jeg: "Jeg er digter."
Det var utroligt.
Så heldig har jeg været her i livet.
Og sådan mødte jeg Meg.
Meg var også digter.
Og jeg skulle optræde en aften, hvor hun også skulle læse op.
Nogen spørger, hvilken prævention du bruger,
og du siger: "Homometoden."
Og da jeg hørte hende, tænkte jeg: "Hun er utrolig."
Jeg føler, jeg svigter noget andet,
for det meste mig selv...
Digtere er en tætknyttet flok,
så alle kender alle.
Og vi mødtes til oplæsninger
eller andre arrangementer, og vi var bare venner i mange år.
Der var ikke mere i det.
Og så dansede vi efter en stor konkurrence i Oakland.
Hun havde en kattekjole på. En kjole med katte over det hele!
Men hun dansede så godt, og jeg havde vist aldrig set det før.
Jeg var lamslået over, hvor god en danser hun var,
og det ved I jo, at jeg også er.
Og jeg sveder meget, når jeg danser, for jeg giver den fuld gas.
Jeg ved ikke, om jeg vil fortælle, hvad jeg gjorde.
De... tørrede... hænderne af ned ad mine arme,
og så slikkede de håndfladerne...
Og jeg tænkte bare: "Det er bizart.
Og erotisk."
Det var bare så vulgært.
Jeg siger ikke, at det er passende at gøre ved nogen.
Men så tog jeg elevatoren med en fælles ven,
og hun sagde: "Ja, det overrasker mig ikke.
Andrea har været vild med dig længe. I årevis." Og jeg sagde bare: "Hvad?"
Jeg sagde: "Det er den lesbiske James Dean. Hvad snakker du om?"
Hun sagde: "Du er lige deres type.
Gode former, rød læbestift." Og jeg var bare...
Jeg fattede ikke, jeg kunne være nogens type.
For jeg havde altid skammet mig over min krop.
Som barn havde jeg været på lejrskole for overvægtige.
Så da jeg mødte Andrea,
var jeg måske 25-30 kilo tungere, end jeg er nu.
Og jeg tænkte, at alle ekskærester havde måtte finde sig i min krop.
Så sendte Andrea en sms og spurgte: "Vil du med på date engang?"
Jeg svarede: "Ja da. Med hvem?"
Øh, hvad mener du om Megan og mig?
Jeg tror, hun er dit livs kærlighed.
- Hvad? - Hvad?
Meg var stor fan af Lana Del Rey,
så jeg købte billetter til en koncert i Red Rocks
og inviterede hende med.
Så fløj de mig ud til Colorado.
Jeg følte, at jeg var med i Prinsesse eller ej.
"Jeg er på et fly!"
Squash, nu skal du møde min ven Megan Falley.
Glæder du dig?
Og vi vågnede morgenen før koncerten,
og jeg sagde: "Jeg Googler lige, hvornår koncerten starter."
Og vi så, at det... Det var den 13. maj.
Og jeg tænkte: "Var det ikke den 12. maj?"
Så vi missede faktisk koncerten.
Jeg lod, som om jeg var trist over det,
for jeg ville have deres opmærksomhed, så jeg...
De sagde: "Hvad med at lade mig se dig nøgen?"
Og... det var første gang, jeg præsenterede min krop som en gave
og ikke bare noget, jeg prøvede at skjule.
Og...
...de kyssede min mave, som var den del af min krop,
jeg som barn havde fået at vide var den mest skamfulde.
Og de gentog bare: "Sexy, sexy, sexy!"
Og... det føltes,
som når nogen kysser et sår for at gøre det bedre.
Jeg siger ikke farvel.
- Skal jeg bare gå? - Nej.
- Skal jeg sige mit job op? - Ja.
Hvad skal jeg så lave?
Tage dig af mig.
Så det ændrede på noget i mit hoved, hvor jeg tænkte,
at hvis Andrea kan elske min krop, kan jeg så elske min krop?
Så under pandemien droppede jeg poesien og begyndte på mine erindringer.
Og den handlede om min krop.
Så fik min partner kræft, og jeg tænker:
"Skriver jeg en bog om størrelsen på mit skide tøj?"
Det var bare... "Hvad?"
Hej, skat, ser jeg godt ud?
Fuldstændig vildt sindssygt.
Vildt sindssygt!
Synes du?
Og håret var faldet af på grund af kemo.
Jeg sagde noget i stil med: "Savner du at være et hårikon?"
Et eller andet, og...
...de sagde: "Jeg vil bare have en krop. Jeg er ligeglad med udseendet."
Alle mine problemer med min krop,
og det her satte det bare...
...i kontekst.
Det nyttesløse i at gøre andet end at sætte pris på
og være glad for sin krop, især når den er rask.
Det satte verden i perspektiv. Eller sårene i perspektiv.
Hej, lille monster.
Jeg elsker dig så højt.
Upsedasse, ingen kys i dag.
Du må vente fire dage.
Jeg må også vente.
Meg må også vente.
Er det først i morgen, steroiderne gør mig sur?
Eller i dag.
Nogle gange senere. Måske i aften.
Efter kemo har jeg det med at blive irritabel af steroiderne.
Vil I høre om noget sjovt, jeg gør,
som jeg siger til Meg, når det sker?
- "I det mindste." - "I det mindste!"
Det driver mig til vanvid.
Når jeg bliver irritabel...
Andrea siger: "I det mindste kan du vel hente et glas vand."
Jeg svarer: "Seriøst?"
"Kan du i det mindste ikke lave en smoothie til mig?"
Og hun har allerede gjort tusindvis af ting den dag.
Og jeg siger: "I det mindste..."
Og jeg... Jeg prøver at lade være med at sige det,
men jeg ved ikke, hvorfor jeg gør det. "I det mindste."
Det er den ene kommentar, der bare driver mig til vanvid!
Jeg vi skrive et nyt kærlighedsdigt til dig,
som hedder "I det mindste."
Selvom jeg hader denne frisure,
irriterer langt hår mig så meget,
at jeg har besluttet, jeg kun vil være korthåret fra nu af.
Og jeg synes i øvrigt, jeg ser sej ud.
Og det er...
...vigtigt, at det ydre matcher det indre.
Hvilket ydre ville passe til mit indre?
Sødt.
Brillant.
Smukt.
I det mindste.
I det mindste!
Jeg skal se resultatet af min blodprøve
for at tjekke min tumormarkør.
Andrea har en kræftform, der kan måles med en blodprøve.
Det kaldes CA-125. Cancerantigener 125.
Det bruges til at måle kræften i kroppen.
Så hver tredje uge de sidste tre år
har jeg tjekket, om kræften spreder sig.
Og jeg venter på at se, om jeg...
...er ved at dø.
Jeg føler, at vi nærmest lever vores liv i en tre ugers cyklus.
Og når man kommer tættere på dagen,
måske en uge fra næste blodprøve,
får man den urolige følelse igen.
Og det kører bare i ring.
Sidst, jeg tjekkede mit CA-125, var det på 16.
Det er svært at vide, hvad man skal føle...
...især med et tal, som er...
...i 20'erne eller noget.
Jeg ved ikke, hvordan jeg skal tage det.
Hvis det er 16 eller lavere, ville vi nok blive ret glade.
Jeg vil ikke sidestille tal med følelser.
Okay.
Okay, skat, jeg vil ikke kigge.
Skat, hvordan logger jeg ind?
Sådan.
Det er højt.
- Hvad er det? - Det er 21.
Hvordan har du det med det?
Jeg går ud fra, at det betyder, kræften spreder sig.
Og det betyder vel, at behandlingen ikke virker længere.
Og dermed...
...medmindre der sker et mirakel,
dør jeg nok snart.
Gider du at skrive til mine venner?
En del af mig kan ikke rigtigt slappe af,
før mine venner ved det.
Og det er nok hårdest for min mor,
for hun mistede sin søster til kræft i æggestokkene,
og så døde hendes mor af et knust hjerte kort derefter.
Så jeg har det sværest ved at underrette hende.
Jeg ved ikke, hvad det her betyder.
Men jeg kender diagnosen,
så jeg ved, at behandlingen vil stoppe med at virke
nu eller senere.
Og...
når jeg accepterer det,
bliver det hele lidt lettere.
For når jeg ikke accepterer det, så er jeg bare
i selskab med dette tal.
Men når jeg siger: "Okay, det er det her, der sker",
så kan jeg komme videre med livet.
Vi vil alle opleve dette øjeblik.
Os alle sammen.
Vi kommer til det punkt.
Jeg siger altid til Andrea: "Jeg kunne ikke klare det her uden dig."
Gudskelov er du her. Jeg kunne ikke gøre det uden dig.
Det er så sandt.
Jeg kunne ikke klare noget af det.
Jeg skrev en slags træskoliste.
En oversigt over vilde eventyr.
"DE SMÅ TING"
Det kræver hverken elastikspring, wingsuit eller luftballoner.
Ingen stempel i passet
eller svømmeture med delfiner.
Selvom alt det lyder spændende,
tænder intet af det mig så meget
som det, de fleste af os lærer at betragte som de små ting.
De er mine største små drømme.
At sidde med turtelduer, der over forlist kærlighed tuder.
At sy en vens tøj
med min bedstemors fingerbøl.
At udsmykke mit klaver
med kærlighedsdigte.
Skat, henter du lige din værktøjskasse? Vi får brug for den.
- Hvad med boremaskinen? - Vi skal måske bruge den.
Der er fire egern her, og de slås, når jeg lægger nødder ud.
Så jeg fik fat i disse huse.
At se et egern genopbygge sin rede i det eneste træ, der overlevede stormen.
- Åh ja! - Ja, ja, ja.
At fikse postkassen, når sneploven har jordet den.
Jeg kom ud, og postkassen var bare væk.
Med alt vores post i.
Har du ledt efter postkassen?
Har du da set den?
At fikse postkassen, når stormen har blæst den omkuld.
Det er underligt, der følger noget med til børn.
Er den beregnet til børn?
- Nej, det er en postkasse. - Men se her.
Jeg sagde, det var legetøj!
Er det rent faktisk legetøj?
At fikse postkassen, når en bjørn har væltet den
og hundrede gange mere.
Gibby havde en meget æstetisk løsning!
At sige godnat til min mor hver eneste aften.
- Okay, mor. Sov godt. Farvel. - Jeg elsker dig.
At holde elevatordøren på hospitalet for en fremmed,
lige efter jeg har fået dårligt nyt.
Tak for alt.
At takke sygeplejersken for mange gange.
Mange tak.
Der er et insekt.
Jeg må lukke det ud.
At mærke en edderkop gå på mine livsliner,
mens jeg forsigtigt bærer hende udenfor.
At sove under åben himmel
og finde på nye stjernebilleder.
Tvillingestjernerne,
Mary-Kate og Ashley Olsen.
Dem kender jeg ikke.
At huske på, hvordan månelyset skinner gennem nattehimlen
for at røre Megs ansigt.
Jeg ville vel spørge dig, om jeg må vække dig,
hvis jeg føler mig trist.
Det må du altid.
At mærke Megs varme arme
om mig fra bagsædet af vores tandem.
Vi er der næsten, Idge! Næsten. Du skal nok klare den. Du er så tapper.
At danse sørgende.
At mærke havet i en pool på jorden.
At elske såret.
At glemme min telefon.
At huske alt.
Før kræften var jeg så deprimeret.
Efter diagnosen føltes det, som om noget var helt anderledes.
Jeg følte mig næsten skabt af taknemmelighed og kærlighed.
Jeg har været glad for at have et mere stille liv.
Vovse, vovse!
Før min diagnose rejste jeg hele tiden verden rundt.
Jeg var næsten aldrig hjemme.
Det var bare show efter show efter show.
Og i de sidste tre år, siden min kræftdiagnose,
har jeg ikke gjort det mere.
Hej, skønne folk. Jeg har for nyligt fundet ud af, at kræften er tilbage,
og jeg må aflyse min efterårsturné.
Til alle, der har købt billet...
Jeg elsker jer. Mange tak.
Jeg vil... jeg vil holde jer opdateret om denne rejse, okay?
Så jeg har ikke fremført et show i årevis.
Mit immunforsvar er så svækket,
og Meg og jeg holder os meget for os selv.
Det føles risikabelt.
Men jeg vil være ærlig. Jeg savner virkelig scenen.
Vil du gerne fremføre et show mere?
Jeg tror, det ville knuse mig at dø uden at fremføre et show mere.
Jeg ville elske det.
Men mit helbred har aldrig været så svækket som nu.
Så... jeg ved ikke.
Alexa, sluk soveværelseslyset.
Okay.
Hvad var den bedste del af din dag?
Der var et øjeblik, hvor...
...Ryan spurgte, om jeg ville lave et show.
Og jeg...
Det vil jeg så gerne.
Virkelig gerne.
Det gjorde mig glad at tænke på det.
Hvad med dig?
Der er et par stykker.
Okay.
Men jeg kan lide dette.
Dette?
Det er ikke fair. Havde jeg vidst det, ville jeg også have valgt det.
- Vidste hvad? - At det var muligt.
- Bethy? Hej! - Hej!
Glæder du dig til lossepladsen?
Ja.
Jeg glæder mig bare til lossepladsen!
I aftes fandt jeg i øvrigt ud af,
at hvis du hvisker, kan de høre dig.
- Åh. - De hører mig lige nu.
Så du må aldrig hviske til mig, at du ikke kan lide dem.
Okay.
Ved de, at vi kender hinanden? Eller tror de, jeg er Uberchauffør?
De ved, at du er min eks,
og at du er en af mine bedste venner.
Men det første, du burde vide...
Åh gud. Det siger hun altid! Altid.
Jeg blev berømt ved at slå op med Andrea.
Ja.
Hvor mange kan sige: "Jeg slog op med Andrea Gibson"?
Mange!
- Mange kan sige det! Er du tosset? - Jeg var den første.
Jeg startede digterkarrieren.
Hvorfor slog du op?
Det viste sig, vi stort set er samme person.
Vi er begge drenge, og vi forstod ikke kønsopdelingen, vel?
Nej.
Ikke at to drenge ikke kan date.
Det er fint. Det er bare for...
- Det var ikke lige os. - Ikke os.
Da jeg sprang ud, kæmpede mine forældre med
at forstå queerhed,
og at jeg kunne være lykkelig som queer.
Jeg var bange for at møde Bethys forældre,
for jeg vidste, de var katolikker.
Så besøgte jeg dem,
og de var så skønne.
Bethys far døde for nyligt af kræft.
Han fik diagnosen, og fem dage efter var han død.
Og jeg ringede til Andrea og sagde: "Jeg kan ikke sidde i dette lokale."
For det var... Jeg var ikke trist.
Det var bare et ubehag ved det, der ventede.
Og Andrea sagde: "Bare åbn hjertet for kærligheden.
Alt, du føler lige nu, kald det 'kærlighed',
om det så er frygt eller tristhed.
Alt, du føler, kald det 'kærlighed.'"
Det ændrede hele min oplevelse af at miste ham.
SKRALD
Smed nogen bare den stol ud? Det er en fin stol.
- Den hvide? - Ja.
En linje i et af Andreas digte
siger, at så mange queer mennesker er venner med deres eks,
fordi de mistede så meget familie,
at når de finder folk, de kalder familie,
gør de alt for ikke at give slip på dem.
Kan du snuppe den for mig, Bethy?
Der er to.
De fleste af mine bedste venner er mine ekskærester.
Som Bethy.
Bethy har en søn nu,
som kalder Andrea "tankel."
"Tante" og "onkel" kombineret.
Og huset, vi bor i,
købte Andrea sammen med sin eks Emily for 25 år siden.
Da jeg flyttede ind, boede jeg sammen med Andrea og Emily.
Og så med Heather, som de datede otte år tidligere.
De fleste af mine hjertesorgsdigte handler om Heather.
Nu er hun min manager. Hun er en af mine nærmeste venner.
Så ja, mange ekser.
Og de føles også som min familie.
Okay, Bone, lad os tale forretning.
Vi er lige begyndt at tale om at arrangere et nyt liveshow.
Jeg tænker, der burde være anderledes end noget andet, du har lavet.
Noget, folk rejser langt for at se.
Det skal være en begivenhed.
Det er en sandsynlighed for, det bliver mit sidste show.
Så det ville være følelsesladet,
for så kunne alle mine venner komme
og støtte mig igennem det.
- Ja. - Men jeg er så nervøs.
Jeg vil ikke aflyse flere shows.
Det var hårdt for mig at skulle aflyse en hel turné.
- Så vi må se. - Ja.
Lige nu hjælper Andrea mig med at redigere min biografi.
Vi redigerer hinanden meget forskelligt.
Ja, det tager mig så lang tid at skrive.
Og at se Meg skrive... Hun skriver bare noget fantastisk
og smukt...
...på ingen tid.
Det er lige det, Meg. Du kender så mange ord.
Men en dag finder vi ud af, at alle de ord, Meg kalder ord,
- slet ikke er ord. - Okay.
Lad os stemme. Hvad er mest sært?
At jeg som digter og forfatter kender ord,
eller at Andrea, laurbærkronet digter, kender... fem?
Er du klar over, hvor godt man skal skrive
for at skrive så mange digte med kun fem ord?
Undskyld!
Men du har mange flere redskaber.
Det er, som om jeg byggede et hus med en skruetrækker.
- Okay. Så... - Hvad handler dette kapitel om?
Bare for at forberede mig.
- Det er lige inden operationen. - Okay.
"Min opmærksomhed var tryllebundet ved synet af Andreas mave.
Deres mellemgulv, før så skarpt og kantet,
havde udvidet sig så meget de sidste par uger
og var nu så hævet, at alt føltes mere ægte,
mere alvorligt.
Som mig havde de en topmave.
Jeg havde altid hadet min egen mave, men jeg havde aldrig frygtet,
at der kunne vokse noget ondskabsfuldt lige under overfladen."
Der er så meget smukt der, skat.
Jeg elsker det. Det er fantastisk.
Men der mangler noget, synes jeg.
Vi hører: "Jeg vil ikke miste Andrea."
Du ved... forhåbentligt.
Men jeg ved ikke, hvad du føler.
Vil du fortælle mere? Jeg er helt enig,
men jeg føler bare, at jeg nogle gange tror, jeg gør det, men det gør jeg ikke.
For mig blev alt sat i perspektiv,
og det prøvede jeg at...
Du skal kunne udtrykke,
hvorfor du, som min partner,
den tætteste på mig...
...kan bevare overblikket. Hvorfor bryder du ikke sammen?
Og det er fint, at du ikke gør. Men det skal bare med.
Du er hovedpersonen, ikke mig.
Jeg vil læse delen om min besættelse af mad
- under kemobehandlingen. - Okay.
- Der vil du nok se det. - Så fortsæt. Lad mig se.
"Kræftbehandling er som en oktoploid. Min telefon..."
- Hvad fanden er det? - Hvad lyder det som?
- "Oktoploid"? - Ja.
Jeg aner ikke, hvad det betyder, Meg.
Det er for meget. Beklager.
Det er ligesom en blæksprutte.
Men jeg tænkte på det som noget med mange arme.
Otte arme.
Jeg vil lave en note om ansvaret i ens arme
for at hjælpe plebejerne. Betyder det, hvad jeg tror, det betyder?
Plebejerne var en art rumvæsner, der levede i Atlantis.
Det er løgn!
Det er sandt! Det er sgu sandt!
Nej, det er pøbelen i oldtidens Rom.
"Pøbelen eller en vulgær person."
- Okay, fortsæt. - Okay.
"På udleveringsstedet viste jeg et kort til medicinsk cannabis,
hvor der stod 'omsorgsperson' ved mit navn.
Min nye identitet stemplet og valideret af staten."
For tre år siden havde vi det svært som par.
Og da vi fandt ud af, det var kræft, ville de slå op med mig.
De sagde: "Jeg vil ikke gennemgå det her med dig."
Og jeg sagde bare: "Jeg tager ingen steder."
Det føltes, som om vores forhold var fuldstændig repareret dagen efter.
GIFT DIG MED MIG
Og nu har vi været sammen i ni år.
Jeg ved ikke, om I alle har fanget det,
men Meg er usædvanlig.
Hun har levet det meste af sit liv uden bekymringer.
Det er faktisk noget medfødt.
Hver gang jeg har bekymret mig om noget,
har det altid vist sig at være spild af tid.
Så når jeg en sjælden gang imellem har bekymret mig,
tænker jeg: "Hvorfor gjorde jeg det?"
Jeg ser på det sådan her: Der er flere forskellige ting,
der kunne ske.
At Andrea kunne dø er en af mulighederne.
En anden er, at der kommer noget ny medicin, og...
...det virker et år mere, så et år mere, og de kunne dø om fem år.
En anden mulighed er, at den medicin kommer,
og i mellemtiden kommer der en kur mod kræft,
og de kommer til at leve længe endnu.
Jeg ved det bare ikke.
Jeg ved ikke, hvordan det vil gå.
Hvis det ender med, jeg skal sørge i stor stil,
så vil jeg sørge i stor stil og fuldt ud.
Men det giver ingen mening for mig at sørge, før det sker.
Måske er det derfor, at når Andrea har mange smerter,
så bliver det tungere for mig, fordi det føles som:
"Okay, du har smerter nu, du kan ikke gå lige nu,
og det her er hårdt lige nu."
Jeg ved ikke, hvad folk tænker om mig.
Om de tror, jeg er i benægtelse, eller om jeg er stærk.
Hun er lidt i benægtelse, hvilket er fint.
Er det styrke eller undertrykkelse?
Det blev ved med nage mig,
at det sled for meget på Meg.
Og jeg sagde til hende, at jeg var bange for,
at hendes glæde fra nu af
ville komme på tidspunkter, hvor hun ikke var sammen med mig.
Der er en frygt for at ville tage vare på sig selv.
Bare det at skrive. Det er svært at tage sig tid til sig selv,
for det føler jeg er tid alene,
mens min elskede er på den anden side af døren.
Men det er også...
...noget, jeg gerne vil i mit liv.
Der er vel en del af mig, der ikke er sikker på, hvor jeg skal være.
Det er svært at finde ud af. Hvis nogen nu sagde:
"Andrea dør om en måned..."
Gud forbyde det. Men hvis nogen sagde det,
ville jeg ikke bruge den måned på at skrive min lille bog.
Så ville jeg være der fuldt ud.
Det er en dans og en balance, som jeg arbejder på.
Og jeg føler... at jeg nogle gange er...
...for ung til at arbejde på det.
Jeg tænker ikke, at det er normalt som 35-årig...
...at balancere alt det.
Ja.
- Hej. - Hej, dr. Alldredge.
- Hvordan går det? - Okay. Jeg har lidt ondt.
Nu skal du se.
Jeg vil bare lige vise jer, hvad vi har med at gøre.
Det er bækkenets knogler, og her er den plet,
der ligner en lymfeknude.
På overfladen er det her en muskel.
Ja.
Den kan forårsage de mere voldsomme smerter.
Hvis jeg lader dig udpege på min krop,
hvor smerten vil kunne mærkes, kan du så gøre det?
Ja. Jeg regner med, det vil være heromkring.
- Ja, det... Ja. - Er det der?
Så når vi overvejer, hvad næste skridt skal være,
så kan vi fortsætte med Elahere
og tilføje Avastin.
Der er stadig en lille risiko for, at Avastin
kan give de komplikationer, vi har talt om,
såsom skader på tarmen.
Eller at stemmen kan ændre sig, som vi talte om.
Og jeg ved, det var svært at acceptere.
Ikke? For jeg ved, at stemmen er vigtig for dig.
Og hvis du føler, du ikke kan leve med den risiko,
- så er det okay ikke at gøre det. - Okay.
Vi har stadig flere muligheder i værktøjskassen. Det er ikke...
Bønner? Sange?
- Helt sikkert. Og kemo. - Ja?
Og vestlig medicin!
Men der er flere kliniske forsøg, som...
- ...muligvis køber os flere måneder. - Ja.
- Så vi er ikke løbet tør for valg. - Okay. Godt.
- Mange tak. - Ingen årsag.
"Købe flere måneder" var hårdt at høre.
Jeg græder, fordi...
Det er det særeste at sige, men...
Hvis jeg dør, får Meg brug for min støtte...
til at klare de følelser.
Jeg kan ikke klare tanken om ikke at være der for hende
gennem alt det.
Jeg sagde det til hende forleden.
Jeg sagde: "Hvis jeg dør, hader jeg tanken om ikke at kunne sige:
'Meg, du tror, det er løgn!
Nu skal du bare høre!'"
Jeg startede på Avastin.
Den nye kemo er blevet tilføjet til den, jeg allerede fik.
Og en skræmmende bivirkning er, at man kan miste stemmen.
Men jeg tænkte: "Okay.
Stop med det, du lever for, eller dø."
Og jeg vågnede dagen efter første infusion,
og jeg kunne slet ikke tale.
Min hals blev så betændt, at jeg følte, jeg ikke kunne få vejret.
Jeg gik i panik, for jeg prøvede at kalde på Meg, men kunne ikke.
Og...
...at...
...have fysisk ondt
uden at kunne kalde på hjælp var skræmmende.
Jeg blev bange.
Af alle symptomerne, jeg kunne få... Og det sker sjældent!
Men det skete for mig.
For mig virker det symbolsk.
Jeg tænkte: "Hvad betyder det?"
Det er en slags byttehandel. Du må tage medicinen,
der holder dig i live,
men mist din stemme,
dit talent, din kommunikation, dit formål.
Det føles unfair.
Og jeg føler, at jeg får mest ud af,
at Andrea ikke dør. Ikke at det er op til mig,
men jeg ville gå med til ikke at fortsætte behandlingen,
hvis de ville miste stemmen.
Så jeg må vænne mig til ikke at kunne tale.
I sådan en grad at jeg ikke ville kunne læse et digt op.
Vi må aflyse alle mine optrædener som laurbærkronet digter.
Jeg lever af at læse digte op.
Det kan jeg ikke lige nu.
Og jeg ville slet ikke kunne stå på en scene.
- Gib! - Ja, skat?
- Kommer du lige herop? - Alt okay?
- Ja. - Okay.
Jeg fandt noget, du må se.
Okay.
Åh gud! Det er fantastisk!
MESTERSKABSKAMPEN 1993
For Blue Devils har vi nummer 32, Andrea...
Se, det er dig!
- Se lige mig! Jeg er så lille. - ...Gibson snupper bolden.
- Kom så, Gibby! - Gibson dribler...
Hvad!
Åh, du godeste.
Og det er ovre.
Calais har vundet pigernes skolemesterskab.
20 point. Stor aften for dig. Sikken turnering.
- Har I plads til trofæet? - Ja da.
De har støvet skabet af hele ugen.
Calais er en basketball-by.
Og det er også en by, hvor jeg aldrig nogensinde så en queer person.
Folk talte om queerhed, men ikke...
...på en begejstret måde.
Jeg blev mobbet som lille.
Folk kommenterede på mit køn hele tiden,
fordi jeg ofte lignede en dreng.
Jeg følte, at jeg var en dreng.
Jeg mener... det er så latterligt!
Men jeg stoppede smølfer i underbukserne, så det føltes som...
Gammelsmølf havde noget vildt skæg,
og han havde den rigtige form!
Du kan sådan set godt lide drenge.
"DIT LIV"
Men kun drenge, du gerne vil være:
David med en klippe af en kæbe.
Chris, basketball-helten med tics.
Han blinker 15 gange, når han skyder.
Du bruger timevis på at blinke til spejlet
og ønske, du var en stjerne som ham.
Mary Levine kalder dig lebbe,
og du har ikke ordforrådet til at sige, hun tager fejl og har ret.
Du tager bare hjem til hende og lover at lakkere hendes negle røde
med det, der vil sprøjte fra hendes ansigt, hvis hun siger det igen.
Du vil bare klippe dit hår af
og spytte det ud, du ikke vil have i din mund,
endda dit eget navn,
der dækker for sandheden som et skørt.
Du ønsker et hårdt liv, der er dit liv.
Dit liv i omklædningsrummet,
der bliver ved med at kræve, at du kigger ned i jorden,
dit liv til skoleballet, hvor du løber hjem i en snestorm
og smider dine sidste højhælede i en snedynge,
når du indser, du er den eneste dreng,
du nogensinde har villet flå kjolen af.
På college var jeg stadig i skabet.
Jeg var blevet forelsket i en af mine venner fra high school, Mandy.
Hun var sprunget ud, og det havde ligesom vækket mig.
Og så fortalte jeg hende, at jeg var forelsket i hende.
Og jeg følte, jeg havde fundet nøglen til universet.
Men jeg var bange. Virkelig bange.
Mandy...
"FØRSTE KÆRLIGHED"
...kun du kan forestille dig, hvor længe det tog
at vælge mit tøj
den aften, du tog mig med på queerbar for første gang
i Portland, Maine,
den største by, jeg nogensinde havde gået igennem.
Jeg var så spændt og så bange for,
at vi ville blive set eller dræbt
på vej indenfor.
Vi sad på en parkeringsplads i over en time,
til jeg ombestemte mig, og du kørte mig hjem,
mens mascaraen løb ned på min nye drengeskjorte.
Jeg skammede mig så meget,
men jeg gjorde de ting, jeg kæmpede med,
til poesi.
For eksempel mit køn. Da jeg startede med at skrive om det,
var jeg nervøs over at gå op på scenen.
Men så snart jeg havde læst digtet op første gang,
var det, som om skammen faldt af mig.
Digtoplæsning reddede mig.
At vælge dit liv...
"DIT LIV"
...og hvordan det gjorde dig til en, der nu finder det let
at forklare dit køn ved at sige, du er mest lykkelig på farten,
når du hverken er her eller der, men midt imellem,
den gule linje, der kører lige igennem
som en forbandet solstråle.
De vil blive ved med at kalde dig unaturlig.
Og du vil granske dine muligheder og vælge din naturlige overbevisning.
Vælg at spendere hele dit liv på
at fortælle hemmeligheder, du ikke skylder nogen, til alle,
indtil der ikke er flere, der kan fornærme dig
ved at kalde dig det, du er:
Din hellige, funklende stjerne,
din lysstråle på vejen,
der falder igen og igen
for dit hårde liv,
dit perfekte liv,
dit søde og smukke liv.
Det år, jeg fik min kræftdiagnose,
blev jeg kontaktet af min high school i Calais,
da de ville have mig til at holde en tale
for det års...
...dimittender.
I hele mit liv
har intet betydet mere for mig, hvad angår min karriere,
end at få den invitation.
Jeg talte om at vokse op som queer.
Hvor svært jeg havde haft det med at være i skabet som elev på den skole.
Det føltes som en afslutning for mig.
Det føltes så helende,
og det føltes så vigtigt for mit... mit unge jeg.
Jeg kunne mærke mit yngre jeg høre mig
og bare føle,
at det... er det dét, vi har opnået?
Og jeg var så glad.
Før jeg fik kræft, hvis nogen brugte det forkerte pronomen,
så ville jeg gå helt amok.
Jeg reagerede så voldsomt på folks syn på mit køn.
Men efter diagnosen
gik jeg næsten fra at føle så meget for køn
til at føle mig kønsløs.
Jeg kender ikke mig selv efter køn mere.
Det er næsten, som om ens identitet drypper af dig.
Den falder bare af.
Jeg føler mig mere forbundet til den del af mig,
der er evig.
For jeg kan ikke tage mit køn med mig til den anden side.
Jeg reagerer ikke længere på, at folk kalder mig det forkerte.
Jeg har ikke... Jeg...
Jeg føler mig bare som mig.
Og kønssnak kan stadig gå mig på,
men på grund af det, mine nonbinære og transseksuelle venner oplever.
Så det er følelsesladet at tale om,
for ingen skal føle,
at der er noget galt med dem,
hvis det var smertefuldt for mig at blive kaldt noget forkert.
Så jeg forstår det godt. Jeg har det bare ikke selv sådan mere.
Havet, havet, sangen, vind, vind, vinden.
Jeg prøver at finde digtets lyd,
men det er ikke ord.
Prøver du at finde rytmen?
Jeg vil mærke, hvordan digtet skal lyde.
Og så finder jeg ordene, der passer til den lyd.
Det har været hårdt for mig at miste min stemme.
Så jeg tænkte, at jeg måske skulle ændre kurs
og bare stoppe behandlingen.
Men jeg besluttede mig for en infusion mere,
om jeg så skulle miste stemmen for evigt.
Og så snart jeg havde accepteret det,
og jeg tænkte: "Okay, jeg vil miste min stemme..."
Jeg vågnede dagen efter og kunne snakke.
Det var helt vildt!
Og i morgen får jeg en kemoinfusion.
Jeg håber virkelig, den her behandling virker,
for jeg vil stadig gennemføre showet.
Det ville være en fejring af livet.
Og jeg tænker, det kunne blive mit sidste show.
Men jeg håber det ikke.
Så jeg gør alt, jeg kan for mit helbred.
Der er noget, som basketballspillere gør.
Hvis du træner, må du ikke forlade banen, før du slutter af med at score.
Så...
Jeg har tænkt over, at det her kunne være slutningen af livet, så...
...slut af med at score.
Men jeg må finde ud af, hvor meget kræften spreder sig,
og om det gør det umuligt at fuldføre showet.
Jeg har ondt i ryggen af at køre.
Knoglen dernede gør virkelig ondt.
Og det spørger de altid ind til, for det kunne være kræft.
Jeg er følelsesladet.
Fordi jeg har ondt?
Du blev bange.
Er du bange?
Du var bange.
Det var i dette lokale, de fortalte os, det var uhelbredeligt.
Du gør mig virkelig nervøs, fordi du...
...virker anderledes i dag.
Men du må føle, som du nu må føle,
men jeg er ikke vant til at se dig sådan.
Jeg begynder at tro, der er noget, jeg ikke ved,
men som du ved.
Nej.
- Ved du noget? - Nej!
Heller ikke intuitivt?
Nej, slet ikke. Jeg ved intet intuitivt.
Det er nok bare...
...ved at ramme mig, at du ikke bare har en rygskade.
Jeg mærker en smerte i dag, hvor jeg føler:
"Det virker som en smerte på grund af kræft."
Jeg anede ikke, at det var sådan, kræft så ud i nogens liv.
Hver eneste måned finder du ud af:
"Jeg lever, jeg skal dø, lever, skal dø,
lever, skal dø,"
Det er som... et skrækkeligt lotteri hver tredje uge.
Og... nogle gange tænker jeg, at jeg slet ikke indser,
hvor tungt det hele er.
Du er færdig. Jeg vil lade dig slippe nu.
- Mange tak. - Mange tak.
Det føles, som om der sidder en elefant på min brystkasse.
Jeg kan næsten ikke få luft.
Okay.
Jeg må åbne den e-mail.
Jeg tjekker hele tiden uret, og jeg ved, min mor går i seng klokken 19.
Må jeg åbne den her og tjekke tallet?
Helst ikke mens vi kører.
Vi er hjemme om 22 minutter.
Okay.
Jeg går ind og tjekker tallet, skat.
Det er ti.
Virkelig?
Virkelig, skat?
Virkelig?
Er det rigtigt?
Åh gud.
Jeg må ringe til min mor.
Hvordan kan det være på ti? Hvordan kan det være på ti?
Hvordan?
Jeg ringer til alle.
- Læste jeg det nu rigtigt? - Ja!
- Er du sikker? - Ja.
Hej.
Mor, resultatet af min blodprøve...
Mit CA-125 er helt nede på ti,
og alle immunmarkører er meget bedre.
- Jeg er så lykkelig. - Er det rigtigt?
Hvor er det godt! Jeg har tænkt på det.
Jeg har siddet og bekymret mig, fordi jeg ikke hørte fra dig.
Hvad var tallet? Jeg hørte det ikke.
Ti. Og sidst var det 21.
- Hold da op! - Fantastisk.
Okay. Jeg elsker jer.
Jeg elsker dig!
Resultatet af Andreas blodprøve viser, at tumormarkørerne er faldet.
Ja!
Jeg tager mig et glas vin og fejrer det.
Gør det, Gay! Jeg drikker noget medicinsk cannabis.
Om tre uger ser det måske værre ud igen,
men disse tre uger...
Jeg har disse tre uger.
Og tre uger føles som så meget.
Jeg er så glad.
Jeg vil bare lade mig selv være glad.
Jeg kunne fuldføre et show.
Det er bare... Jeg kan ikke fatte det.
- Hej. - Hej, Bone.
- Hvordan går det? - Ret godt.
Jeg er oppe at køre over showet.
En af datoerne, vi overvejer, er sidst i maj.
Og jeg kiggede på dit behandlingsskema,
så jeg ville sikre mig, det passer dig.
Har du det godt med, vi går videre med den dato?
Mit eneste problem er,
at jo mere vi skubber det, jo mere tænker jeg: "Lever jeg der?
Vil jeg være rask nok?"
Okay.
Men hør, hvorfor satser vi ikke bare på...
...at jeg måske er i live...
Og hvis jeg ikke er det, vil jeg ikke få dårlig samvittighed.
Jeg...
- vil være... - Hologram Gibby!
- ...på en smukkere scene. - Du vil være i live.
Jeg vil optræde i himlen.
"Kære fællesskab. Jeg har værdsat disse år.
Værdsat de stille stunder, min tid med at skrive, min tid herhjemme,
men jeg er en udøvende kunstner,
og jeg savner virkelig at optræde.
Så det glæder mig virkelig at dele denne nyhed.
Jeg vil optræde på Paramount Theater i Denver,
hvor jeg vil læse digte op og dele historier om, hvad jeg står for.
Der vil også komme en særlig gæsteoptræder.
Koden til forsalget er 'gåsehud.'"
Stop, Ryan!
- Gib! - Meg, den gik i stykker!
Hvordan ødelagde du den?
Jeg åbnede den bare. Jeg gjorde intet forkert.
Sådan noget lort.
Du virker godt nok meget seriøs lige nu.
Det virker, som om du vil tale om kræft eller noget. Jøsses!
Kan du opsummere, hvad bekymringerne er?
Ja, jeg får vist en hedetur nu.
Lad mig se, om jeg kan tale alligevel.
En af bekymringerne er,
at jeg får hedetur, når jeg skal læse mine digte op.
Det, jeg frygter mest, er,
hvordan behandlingen
vil påvirke min præstation på scenen.
Meg, min stemme forsvinder.
Godt.
Godt. Det er vores nye motto.
Kom bare an, liv! Godt. Tag min stemme.
Tror du ikke, jeg kan klare showet uden stemme? Der tager du fejl.
Tre års kemoterapi har påvirket mit syn
og min hukommelse, så jeg ved ikke, om jeg kan huske mine digte,
hvilket ikke ville være så slemt, hvis jeg kunne bruge en skærm,
men den vil jeg ikke kunne se.
Så det...
Jeg må begynde at huske mine digte udenad igen.
Som barn troede jeg, at 100 var det største tal i verden.
Min mor blæste mig bagover, da hun en dag sagde 101.
Et hundrede og hvad?
Som 20-årig troede jeg, at sex skulle involvere en fyr
og ordet "kneppe."
Hvordan skulle jeg ikke ville se hende, når hun poledancer på traktoren
og slår vores plæne i bikini?
Sytten langsomme trin til mikrofonen.
Hun tog en indånding, før hun talte.
Og jeg er slet ikke klar til, at Amor, den nøgne, lille skid,
skyder noget efter mig.
Jeg er ikke klar til at blive så irrationel,
som kun kærlighed gør mig.
Hvis du nu er mit livs kærlighed?
Jeg tænker: "Åh gud, lad det ikke være sandt.
For jeg er slet ikke min type."
Tænk, at du kender det. Det er vildt!
Jeg prøver at beslutte, om jeg skal...
For der kommer mange til mine shows, der kæmper med selvmordstanker...
Men jeg har ikke været der, så hvordan skal jeg...
...tale og skrive om det uden at sige, at jeg er der lige nu?
Det er underligt. at jeg i så meget af mit liv
har haft en lyst til at dø, men ikke nu.
Jeg skar mig selv i mine tidlige 20'ere.
Jeg var så deprimeret.
Og en dag vågnede jeg, og jeg gad bare ikke mere.
Og jeg løb ud i køkkenet,
og så tog jeg en meget skarp køkkenkniv,
og jeg... Jeg tænkte, at jeg ikke ville kunne se på.
Det skulle bare klares. Og så gjorde jeg...
Hold da kæft, det er svært at tale om.
Jeg blødte så meget.
Jeg var en halv centimeter fra en pulsåre.
Jeg ville have været død.
Men indtil da
ved jeg ikke, om jeg nødvendigvis havde set selvmord som en udvej,
og bagefter gjorde jeg det hele tiden.
Men da jeg fik min kræftdiagnose,
husker jeg, da jeg vågnede efter operationen,
og jeg var ikke deprimeret.
Jeg vågnede...
...og var bare taknemmelig.
Jeg følte pludselig, at det var okay, hvis jeg døde.
Men jeg ville aldrig selv tage mit liv.
"GODT LYS"
Jeg fatter ikke, vi skal til et spillested i dag.
- Vildt. - Et stort sted.
Jeg ved ikke engang, hvordan det er at gøre det.
Okay.
Hold da kæft!
UDSOLGT
God fornøjelse. Hej!
Velkommen. God fornøjelse.
GÆSTEOPTRÆDER: TIG NOTARO
JEG ELSKER ANDREA
Hej, Tig.
Det er spændende. Hele verden venter på i aften!
Sådan føles det. Folk er spændte.
- Jeg vil se publikum. - Ingen er kommet endnu.
- Men jeg tager den kugle. - Okay.
Okay. Lad mig lige mærke stemningen.
Lad mig se, om jeg kan gå herop uden at få et panikanfald.
Der er folk derinde.
Mange tak! Jeg hedder Tig.
Og, øh...
Hvordan skal jeg trække vejret?
Jeg vil have lidt farve i ansigtet,
så folk ikke bliver bekymret.
Jeg vil fremstå rask og frejdig.
Åh, du godeste.
Jeg fatter ikke, det her sker.
Skat, jeg frygter jo aldrig mine følelser, vel?
Jeg frygter den mængde, jeg har lige nu.
Okay, men ved du hvad?
Alle er her for at støtte dig og elske dig.
Mest af alt mig.
Kom ind.
Fem minutter.
- Fem minutter. Farveller! - Okay, tak.
Bare du er i stødet.
Det... det øjeblik, hvor nogen siger det, er så intenst.
Fem minutter.
Fem minutter, Andrea.
Alle linjerne i mit ansigt
Fortæller dig historien om mig
Om hvor jeg har været
Og hvordan jeg nåede hertil
Men disse historier betyder intet
Okay.
At fortælle dem til
Jeg blev skabt til dig
Jeg besteg alle bjergtoppene
Svømmede gennem det blå hav
Jeg krydsede alle grænser Og jeg brød alle regler
Men, skat, jeg brød dem for dig
Åh, for selv da jeg var helt flad
Fik du mig til at føle mig Som en million
Jeg blev skabt til dig
Jeg fatter ikke, jeg står heroppe.
Tak.
Mange tak, fordi I kom.
Da jeg startede på kemoterapi,
mistede jeg næsten alt hår på hele kroppen.
Mine feministiske hår på benene, jeg var så stolt af, sprang fra borde.
Jeg fik min første voksbehandling
helt uden voks.
Men mine øjenbryn gav ikke op.
To fede larver, der nægtede at blive til sommerfugle.
Min mor ringede en morgen og sagde:
"Andrea, du tror, det er løgn.
Din far vågnede med hele sit højre øjenbryn forsvundet."
Og der er gået tre år, tre år, folkens,
og min fars øjenbryn er ikke vokset ud igen.
Og jeg ved bare, at han mistede sit, så jeg kunne beholde mine.
Man behøver ikke at tro på mirakler for at tro på det.
Man skal bare tro på kærligheden.
Jeg var ikke noget naturtalent.
Jeg var ikke en af dem, der lod sig blæse bagover.
Jeg havde mit skjold.
I årevis rørte regnen mig ikke.
Jeg tog mit ly seriøst.
Skønheden havde selvfølgelig jagtet mig.
Den jagter alle.
Men jeg flygtede fra den.
Skjulte mig i bekymring, fortrydelse, løftet om et liv efter døden
eller en uges endeligt.
Så en dag
i en rød teatersal i New Orleans
så jeg Maya Angelou gå ind på scenen.
Sytten langsomme trin hen til mikrofonen.
Hun tog en dyb indånding, inden hun talte.
Jeg kunne høre Gud blive født i den indånding.
Jeg havde aldrig følt noget lignende.
Jeg slog op i leksikonet for at finde følelsens navn:
"gåsehud."
Bagefter tænkte jeg: "Det kan jeg også."
Jeg rev det beskyttende lag af mit liv
og lod alt røre det.
Caitlin Clark i tv
i sin tredje sæson for Hawkeyes,
bevæger sig som spurve på himlen,
flyver gennem malingen som Michelangelos pensel.
222 prikker af gåsehud.
Min lillesøster, ædru for første gang i 14 år,
ringer for at sige, hun lige har opdaget, vores mors øjne er grønne:
505 prikker af gåsehud.
På et tidspunkt begyndte alt at gøre det:
en oprigtig undskyldning. en fjendes kærlighedsbrev,
månen, der stiger over kontinentets skillelinje.
Og pludselig var intet i verden ved at dø.
Har I nogensinde følt det?
Et splitsekund, hvor intet i verden er ved at dø?
888 prikker af gåsehud.
Mig derhjemme, fire måneder inde i kemoterapi,
men jeg ser mine øjenvipper lande på mine kindben,
og jeg indser, at det var 400 ønsker, jeg ikke ville have brugt.
Nu kan jeg ikke flygte fra magien.
Skønheden fangede mig og slipper mig aldrig fri.
Og der er det med verdensrekorden,
at hvis nogen slår den efter mig,
og det skal de nok gøre,
så vil jeg elske det så højt,
at jeg uden at prøve
bare vil slå den igen.
Ja, Gibby!
Min ven sagde: "Hvad nu, hvis du er dit livs kærlighed?"
Jeg tænkte: "Åh gud, lad det være sandt,
for jeg er slet ikke min type."
Så klokken 12.31...
"DET LEVENDE BEVIS"
...da han besluttede at lade være, da han reddede sit eget liv,
gjorde jeg det også.
Hele mit hjerte, hele mit sind tog hjem med det levende bevis.
Næste digt er tilegnet Meg, og, øh...
hvilken...
Når jeg kalder kræft "det store dyb",
"VOGTENDE ENGLEFISK"
...er hun den eneste, der ved, jeg mener havet,
hvor vi mødte vores eget Titanic og ikke sank.
Og hendes hjerte var døren,
der blev revet af sine hængsler
og holdt mig flydende,
selv da jeg vågnede efter operationen
og måtte spørge, hvad de havde fundet.
Alle, der mener, at poesi er fjollet,
har aldrig haft behov for nogen til at fortælle dem noget hårdt...
...smukt.
I skal alle have tak, fordi I kom.
Jeg kan ikke udtrykke, hvor meget det betyder.
Mange tak. I må have en skøn aften.
Jeg elsker jer alle så højt.
Af hjertet mange tak.
Mange tak.
Tak.
Åh gud!
Jeg havde ingen anelse.
Åh gud.
Græder du af kærlighed?
Ja.
Skat, det var så godt. Det var så godt.
Det var fantastisk.
Jeg havde så mange følelser, at jeg troede...
Jeg var fyldt med følelser som en ballon, jeg troede ville sprænge.
Jeg har nok aldrig følt mig så sårbar.
Min tumormarkør har aldrig været så lav som sidste gang.
Så i stedet for endnu en infusion
ville jeg gerne scannes først.
Så nu venter jeg bare på resultatet.
Jeg var oppe hele natten.
Jeg havde så ondt.
Det føles næsten, som om mit haleben er brækket.
Og så modtog jeg scanningsresultatet,
og jeg har ikke tjekket det endnu.
Denne gang er det især følsomt, for jeg frygter...
Hvad var det?
- Lige der. - Hvad?
Hvor var det sødt.
Det føles, som om den ville hjælpe.
Vi havde to turtelduer i haven, vi kaldte Lovebirds.
Og de var her i månedsvis.
Men i et par uger
har der kun været en.
Sådan lyder turtelduen.
Og så slog jeg det op,
og jeg blev så trist, for turtelduer finder mager for livet.
Og hvis en dør...
...så vil den anden ofte sørge i op til et år,
mens den leder efter...
...sin livspartner.
Men det ville gøre mig så glad,
hvis der ville komme en turteldue mere
og fikse det hele.
Måske fandt den anden et kønnere træ
og siger: "Kom her."
For det der er...
Nej.
Jeg ville vælge et grimt træ med dig frem for et flot.
Jeg henter resultatet, så kan vi tjekke det herude.
Jeg får helt kvalme.
Også mig.
Ja, det er overalt.
- Må jeg læse det, skat? - Vent.
Giv mig lige et øjeblik, okay?
"Lymfekræft på andet stadie...
usikkerhed om hævede lymfeknuder.
Metastaser spredt sig
til brystkasse, mave og bækken."
Så må det være det, jeg kan mærke.
Det er overalt.
Det er skræmmende, der er en i min mave.
Lige da jeg får nyheden,
er jeg bare i øjeblikket.
Det er meget lettere.
Det er godt for dig!
Jeg elsker mine håbefulde, små øjeblikke.
Men jeg er stadig håbefuld.
Er du?
Pis! Jeg ønskede virkelig ikke at have kræft i hele min krop.
Det gjorde jeg virkelig ikke.
Da jeg fik seneste nyt,
tænkte jeg:
"Jeg dør af det her, og jeg dør snart af det."
Jeg tog på en køretur med Meg,
og jeg sagde: "Denne køretur skal vise, om jeg kan...
...overgive mig til livet
på en måde, der giver mig glæden tilbage."
Så vi kørte en tur, og...
Og jeg nyder det bare.
Alt det, der tyngede, lettede bare.
Det var, som om hele verden ændrede farve.
Jeg husker, at jeg i starten tænkte,
at jeg måske havde to år.
Jeg tænkte: "Det er så lidt."
Og nu... føler jeg...
"Hold da kæft, det er lang tid."
Et sekund er så meget.
Et minut, hvor jeg sidder her og kigger på Megs ansigt, er meget.
Og jeg får to år med det?
Jeg føler, jeg har levet meget længere
de sidste par år, end jeg gjorde i alle årene før.
Det var bare helt... wauw!
Jeg...
Wauw, jeg har dette liv.
Og...
Jeg ved, jeg ikke dør i dag. Det er jeg ret sikker på.
Så, wauw, jeg...
Wauw, jeg får også i morgen med.
Hvad sker der så nu?
Det ved jeg ikke.
Jeg vil leve med den store mystik.
Jeg ønsker...
...at mit allersidste sekund bliver...
"Bare jeg havde en million mere af disse."
Giv mig de lyse år
Men jeg vil også have de mørke
Sorg er sangeren i mit band Passageren i min van
Og en genvej til sandheden
Lær af nattens skygger
De gror de mørkeste steder
Var vi ikke blevet stukket så ofte Ville vi så være nået frem
Til himlen her på Jorden Som jeg ikke vil lade gå ti spilde?
Saml en lykkemønt op
Og jeg vil gifte mig med dig For dine penge, min elskede
Så hold bedøvelsen Fra mine visdomstænder
Jeg vil mærke det hele
Salt, så surt, så sødt
Jeg vil kysse dig og skrive dit navn På mine smuldrende mure
Lægge dem ved dine fødder
Med resten af mig
Salt, så surt
Så sødt
Kom ud på verandaen, min elskede
Se op på den perfekte himmel
Som holder solen og månen Og tordenvejret i juni
Mens den lærer fuglene Og regnen at flyve
Jeg behøver ikke perfektion
Nej, jeg vil bare røre sandheden
Jeg vil sætte pris på at prøve Og at leve og at dø
Og begå store fejl Som rare mennesker gør
Saml en lykkemønt op
Og jeg vil gifte mig med dig For dine penge, min elskede
Så hold bedøvelsen Fra mine visdomstænder
Jeg vil mærke det hele
Salt, så surt, så sødt
Jeg vil kysse dig og skrive dit navn På mine smuldrende mure
Lægge dem ved dine fødder
Med resten af mig
- Jeg har ikke brug for mere - Jeg har ikke brug for mere
- Livet er kærlighed, jeg bløder - Livet er kærlighed, jeg bløder
Salt, så surt
Så sødt
Livet er kærlighed, jeg bløder
- Så sødt - Så sødt
Så sødt
Oversat af Stephan Gru