For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT
Fakt mě obvykle hrozně rozruší,
když Meg upravuje moje básně.
Je hrozná redaktorka!
Řekni jim, co tím myslíš.
Myslím tím, že Meg učí poezii,
takže jí psaní a redakce fakt jde.
Takže Meg do mých básní tepe a tepe.
A pak brečím a zlobím se, když říká, že nejsou dobré.
A druhý den si uvědomím, že měla pokaždé pravdu.
Ale díky tomu procesu...
mi to teď jde líp.
- Viď, zlato? - Ano.
Máme úplně odlišné přístupy ke klišé.
Já se ho vždycky snažím úplně odstranit,
zatímco Andrea naopak klišé zdůrazní.
Chápu, že bys tu úpravu nemohla udělat,
kdybys... byla skutečně naladěná na poselství té básně,
ale řekni mi víc.
Víš, mám pocit, že kdybys to zvládl bez pomoci,
tak tady nejsem.
Líbí se mi svůj způsob i tvůj.
Ale ten můj je trochu zábavnější.
Pracovně mám tu báseň nazvanou „Hymna smrti“.
Včera večer jsem četl začátek Meg
a řekl jsem: „Kdybych byla dokumentaristka,
určitě bych ten dokument zahájil začátkem téhle básně
jako voice-overem na pozadí něčeho.“
Meg na to: „A čeho?“ „Nevím. Možná mého pohřbu.“
A pak slyšíte Meg, jak říká: „Ne!“ Bylo to tak trapné.
Jsem nervózní!
Taky se bojím ji číst.
POZNEJ MĚ V DOBRÉM SVĚTLE
Nejdřív mi přišlo, že je to střevní viróza.
„HYMNA ŽIVOTA“
Ale když už mi lezla ve střevech spíš anakonda,
doktor mě přesvědčil, ať si nechám udělat CT.
Byl jsem celoživotní hypochondr, s ochromujícími panickými záchvaty
a chronickým strachem ze smrti,
takže jsem se třásla, už když mě technik požádal, ať změním polohu,
aby viděl na pánev.
Dlaně se mi potily tak, že se mi v nich topily čáry života.
Technik porušil protokol a odvedl mě až k autu.
Cestou jsme dvakrát zastavili a hyperventiloval jsem mu v náručí.
Druhý den ráno mi v kapse zavibroval telefon.
„Několik velkých útvarů na vaječnících. Podezření na malignitu.“
Necítil jsem ruce.
Znecitlivěly, jak jsem se snažila udržet všechny, které jsem kdy milovala.
„Tohle je začátek noční můry,“ pomyslel jsem si.
Diagnóza, kterou moji lékaři později označili za nevyléčitelnou.
Můj nejhorší strach se stal skutečností.
Ale vydržte, přátelé,
protože můj příběh je o tom, že štěstí se hledá snáz,
když si uvědomíme, že nemáme věčnost na to ho najít.
Dnes večer je mým hostem básník, který vydal mnoho sbírek
a recitoval poezii po celém světě.
Básnířka laureátka státu Colorado, Andrea Gibson.
Být básníkem laureátem je velká odpovědnost,
a navíc to přichází v době,
kdy procházíte náročnou zdravotní cestou s rakovinou.
Ano. Myslím, že když člověk pochopí, že jsme všichni smrtelní,
že se jednou rozloučíme s tímto světem
a částečně i mezi sebou navzájem,
a nakonec se rozloučíme i se svým tělem,
tak ho to probudí, víte?
Najednou jako by se vám otevřely oči
a jste unesení tím, jak krátké to celé je.
A nechcete promarnit ani vteřinu.
A já jich předtím promarnila spoustu.
ZKROCENÁ HORA
Nemůžu je přimět, aby přestali štěkat na pošťačku,
ať dělám, co dělám.
Protože Squash je jako: „Vím, že tam jsou účty za lékařskou péči,
které jsou naprosto přemrštěné.
Pryč s nimi z našeho domu!“
Kdybych si mohl něco přát,
byla by to poštovní schránka.
Protože s naší schránkou bojuju
jako ten chlap ve Vánočním příběhu s tou pecí.
Prostě nedokážu... nedokážu tu schránku uchránit před tím,
aby ji nesmetly sněžné pluhy.
Radši se podívám.
Nechápu, proč sem nechce doručovat poštu.
Jenže...
Musí být úplně stabilní, aby byla ochotná nám doručit dopisy.
Sakra. Ještě jeden kámen.
Na co jsou ty kameny?
No, stabilizují ji.
Jasně!
Kdybych byla pošťačka,
doručila bych to, protože bych viděla,
kolik úsilí do toho lidi dali.
Myslím, že nejvíc záleží na snaze.
Gib, nevíš, kde jsou klíče od auta?
Ne.
Mám je.
Andrea má neuvěřitelnou schopnost navazovat přátelství s lidmi,
se kterými normálně... kde je hranice, kterou nepřekročíte.
Jako třeba jsme šli na svatbu Andreina lékaře...
Ne mého onkologa.
- Ale mého praktického lékaře. - Jo.
Teď je to jeden z mých nejbližších přátel.
Byla to hodně ortodoxní svatba,
takže v jednu chvíli rozdělili taneční parket na muže a ženy.
A my jsme nevěděli, co dělat, tak...
Šli jsme tancovat na parkoviště,
protože jsem si říkal: „Na kterou stranu mám jít?“
Ale je skvělý. Pořádáme dokonce setkání o smrti.
Prostě si zavoláme nebo se spojíme přes Zoom
a povídáme si o smrtelnosti a umírání a...
Říkám to Meg pořád.
Když jsem byla mladá, myslela jsem si,
že umírání by bylo mnohem snazší, kdyby všichni zemřeli zároveň.
A teď už si to nemyslím, protože...
když se podívám na všechny své přátele,
už teď vidím,
jak by moje smrt z mnoha důvodů způsobila, že by se ještě víc stali tím, kým jsou.
Ale...
Já...
Nechci...
říkat, že určitě zemřu.
Tak jsme tady, pařmeni.
- Nemůžu se dočkat. - Mám tě vytáhnout nahoru?
Jo, prosím.
- Bolí to. - To je v pohodě.
Jediný způsob, jak to popsat, je,
že to prostě vypadá jako migréna...
v oblasti sedla kola.
Celou dobu neberu žádné prášky proti bolesti,
ale včera v noci jsem skoro musel.
Jenže moje sestra se stala závislou na OxyContinu, takže...
vyhýbám se tomu, jak jen to jde.
Co dneska natáčíte?
Jsou mnou posedlí.
Fakt?
Najednou se objevili u mě doma a...
- Není divu. - ...začali točit vše, co dělám.
- Jste senzační. - Děkuju. Vy taky!
Nevím, čím to je,
ale celý život mě chlapi pronásledují jako blázni.
RADIACE A ANESTEZIOLOGICKÉ VYŠETŘENÍ
To je všechno, posaďte se támhle.
- Děkuji. - Není zač.
Jsem nervózní.
- Zdravím. Jak se máte? - Zdravím. Ráda vás zase vidím.
Jsem ráda, že nejste na vozíku. Je vám líp?
- Jo. Je to o něco lepší. - To je dobře.
Díky za optání.
V roce 2021 mi diagnostikovali rakovinu vaječníků.
Podstoupila jsem radikální hysterektomii
a potom jsem absolvoval šest měsíců chemoterapie.
A po šesti měsících se rakovina vrátila.
Objevila se v játrech a v bránici.
Řekli mi, že mám před sebou dva roky života.
Potom jsem musela znovu projít dalším rokem stejné chemoterapie.
Tady je Andrea, jak vychází z poslední chemoterapie.
Ahoj, zlato. Jak se cítíš?
Jsem tak šťastná.
Ale po čtyřech měsících
se to vrátilo znovu.
A tehdy to prohlásili za nevyléčitelné.
Teď už přetahuju ty očekávané dva roky života.
Řekli mi, že můžu zkusit experimentální léčbu,
ale moje doktorka řekla: „Chápu, jestli už nechcete další léčbu.
Jestli prostě chcete zemřít...“
Ale já chci žít, jak dlouho jen budu moct.
Strašně bych si přál říct: „Je mi 50.“
Tak moc bych si to přála, že mi je 48 a lidem říkám, že mi je 50.
Tak jsem doktorce řekla,
ať přestane nabízet jako jednu z možností,
že přestanu s léčbou.
Budu dál dělat všechno pro to, abych žil co nejdéle.
- Uvidíme se v pátek. - Děkuju. Nashle.
Dobře.
Už tři roky jsem si nevychutnala jídlo.
Když má člověk rakovinu a podstupuje chemoterapii,
úplně ztratí chuť k jídlu.
Ale klidně bych prožil zbytek života bez chuťových pohárků, kdybych...
mohla prožít zbytek života.
Normálně bychom se teď zeptaly Stef na sexuální život.
Jo!
- Stef má novou přítelkyni. - Jo.
Nedávno mi Stef volala a řekla:
„Ona mě prstila.“
- Vlastně... - Ne, tak to nebylo.
- Tak jak? - Vy jste mi volali
abyste mi řekli, že Meg tě prstí!
- Já... To jsme ti řekli? - Ano.
- To jsem neřekla jen tak sama od sebe. - My přece jen tak nevoláme...
Kvůli rakovině.
To ne... Počkat, počkat. Proč jsme to Stef řekli?
Tohle přece není běžná věc, co říkáme kamarádkám!
Počkej, co se stalo?
Zavolali jste mi a řekli,
že dnes večer tě Meg bude prstit tak moc,
že z tebe vytáhne tu rakovinu.
Ne, to jsem neřekla!
Mám to v mobilu a můžeme to najít.
Strašně jsem se té zprávě smála. Musela jsem zastavit auto,
abych si to užila.
Ne... teda abych se mohla soustředit.
Stef. Jsme tady s Meg.
Právě jsme se dozvěděli, že ti Heather řekla tu novinku.
A chceme, abys věděla,
že mě dnes večer Meg bude prstit a všechno to spraví.
A Meg cítí, že se prstem dostane až za to,
a při tom prstění se pomodlí.
- Počkej... - Vidíš? Řekl jsi to!
Ale chci, abys věděla, proč jsem ti ten vzkaz nechala.
Heather ti právě poslala zprávu, že mám metastázu v kosti...
A věděl jsem, že tě to zarmoutí,
a zarmoutí to i moje kamarády,
a proto rozesílám takové zprávy.
- Zabralo to. Nebyla jsem smutná. - Vždycky to zabere.
Ale teď musíš pustit i svou odpověď.
Dobře.
Andreo a Meg, taky jsem si chvilku poplakala,
pak jsem znovu nabyla naděje a teď jsem opravdu plná naděje,
když vím, že tě dnes večer vyprstí.
Mohla bych navrhnout palec?
Protože jsem nedávno byla vyprstěná palcem
a nemám rakovinu.
A možná to je ten důvod.
Upřímně, není to tak příjemné
a nevím, proč se to pořád děje. Asi proto, že neřeknu nahlas...
ne.
Jo, taky vás moc miluju.
Stef vždycky přitahovaly starší ženy.
- A její přítelkyni je 70. - Ne, není jí 70!
- Aha, já myslela, že jsi to říkala. - Je jí jen 65.
- Tak mladá. - To jo.
- Proč tě to trápí? - Protože je to 20... je to 20 let.
A Stef... Stef ji fakt miluje.
- Jo. - Fakt ji miluješ.
A tak nechce, aby zemřela první.
Stejně je to ale zajímavé, ten strach z toho,
že chodíš s někým,
kdo by mohl být blízko konce života.
Předtím mě nikdy nenapadlo,
že bych s někým chtěla víc času.
To je tak sladké, Stef. Takhle to cítím k Meg.
Fakt chci všechen čas.
Chci být u toho, až jí vyjde knížka.
Zažili jsme fakt zvláštní věc.
Říkal jsem ti, co jsme ten den zažily?
Jaký den?
Ten den, kdy jsme se dozvěděli, že mám metastázu v kosti?
Měli jsme pocit,
že třeba mám už jen pár měsíců života.
A možná mám, nevím.
Ale tak jsme to ten den cítili.
A pak...
Pak jsme... Hodně jsme brečeli a pak...
Meg pustila to video.
Našla jsem aplikaci, co tě zestárne,
a nastavila jsem ji na píseň
„You're Still The One“ od Shanii Twain.
Protože tahle písnička hrála, když jsem požádala Andreu o ruku.
Pořád silní.
Pořád jsi ten, ke komu běžím,
ten, ke komu patřím.
Pořád jsi ten jediný, koho chci na celý život...
Já tuhle osobu prostě miluju.
Je fakt drsňačka.
Jsem do ní úplně zamilovaná.
Ale... jo.
Měl jsem pocit, že jsem se nikdy neviděl jasněji,
než když jsem viděla Meg jako starou.
V její tváři měla vepsaná všechna léta naší lásky.
A viděla jsem, že nás dovedla do dalších dekád
a do budoucnosti.
A cítil jsem, že jsem v každé chvíli s ní.
Představ si, že když člověk zemře...
„TINKTURA“
...duše postrádá tělo,
skutečně truchlí po rukou, po tom, co všechno mohly držet.
Postrádá sevřený krk, když čteš první den ve škole nahlas.
Představ si, že duši chybí ukopnutý palec,
viklající se zub,
brňavka.
Duše se pořád ptá:
„Proč to brňavka dělá? Je to divné.“
Představ si, že duše postrádá tváře,
které smutek zalévá jako zahradu.
Představ si, že duši chybí každá padající řasa,
kdy si můžeš něco přát.
Když člověk zemře, duše hledá v celém vesmíru něco,
co se červená,
pročesává vesmír kvůli trpělivosti, co mele z posledního,
kvůli poslednímu nervu, co bojuje o život,
po hlasivkách, co touží být slyšeny.
Představ si, že duši chybí hlad,
prázdnota,
vztek,
pěst, kterou nikdy nikdo nenaučil se zatnout, a zatnula se,
zuby, které nikdo nenaučil zatnout, a zatínaly se,
tělo, které nikdy nikdo nenaučil milovat, a milovalo jako hladový duch,
který si razí cestu z hrobu ven.
Duši chybí konečnost stáří...
Hodně štěstí, zdraví!
- A hodně dalších let. - A hodně dalších let.
Duši chybí každý jediný den,
kdy tělo bylo nemocné,
to teď, které si vynutilo,
to tady, které postavilo z horečky.
Horečka je způsob, jak se tělo modlí,
jak hoří a prosí o další průměrný den.
Duši chybí to, čeho se tělo nedokázalo vzdát.
Co jiného by se mohlo držet všeho tak křečovitě?
Andrea má vážný zdravotní problém,
asi jim upadne palec.
Řeknu to sestře, až se vrátí,
protože tohle možná bude trochu důležitější
než ty nádory.
Nic ve vesmíru si to nedokáže představit.
Žádná kometa, žádná mlhovina,
žádný paprsek světla nedokáže pochopit krajinu úžasu,
žár studu,
konečky prstů, které vytrhávají první šedý vlas
a odhazují ho pryč.
„Nedokážu si to představit,“
říkají hvězdy.
„Pověz nám znovu o husí kůži.
Pověz nám znovu o bolesti.“
V rámci akce s laureátem poezie dělám dílnu poezie.
A pořadatelé po mně chtějí, abych řekl, jak jsem se dostal k poezii a psaní.
Vyrostla jsem v malém městečku v lesích severního Maine.
Bylo to dělnické město.
Lidé tam nemají moc peněz, ale je to tam tak krásné.
V dětství jsem neznal žádné umělce.
Neznala jsem žádné básníky ani spisovatele.
Netušil jsem, že se člověk může uměním živit.
A pak jsem po dvacítce přijela do Colorada
a objevila slam poetry.
Miloval jsem na ní to,
že byla mnohem přístupnější než jiná poezie.
Člověk na ni nepotřeboval doktorát.
Ale nikdy jsem si nestoupl k mikrofonu. Ani náhodou.
Měla jsem strašný, strašný strach z veřejného vystupování.
A pak se se mnou rozešla moje ex Bethy.
A v tom pocitu, že už nemáš co ztratit,
mi to bylo prostě jedno. Vstoupil jsem na pódium a...
pořád jsem byla hrozně nervózní.
Přes šustění papíru mě nebylo slyšet.
Tuhle báseň jsem napsala...
Tuhle báseň jsem napsal už před časem.
Byla emotivní a syrová
a neměla jsem pocit, že musím... nevím.
Být „nóbl“. Neumím to líp vyjádřit.
Bojoval jsem s klouby bílými jako hvězdy
a zanechala modřiny ve tvaru Salemu.
Vždycky pro mě bylo důležité psát poezii tak,
aby ji lidé pochopili i bez vysokoškolského titulu.
Možná je to i důvod,
proč občas maluju tenhle svět hezčí, než je.
Bylo to možná proto,
že mě nezajímala vzletná slova.
Znám tak málo slov, že když jsem vydával svou první knihu,
vydavatel řekl:
„Andreo, ve všech básních jsou stejná slova, jen v jiném pořadí.“
A já: „To jsou všechna slova, co znám!“
Proč psát báseň, kterou nepoberete hlavou?
Nebo hůř, kterou nepoberete srdcem.
Vím, že moje srdce je rozbitý mrazák.
Proto v něm nic nezůstane zmrzlé,
takže ne, nebrečím pořád,
jen rozmrzám mimo vyznačené hranice.
Tehdy jsem neslyšela nikoho na pódiu mluvit
o sebevražedných myšlenkách.
Tak jsem začal psát upřímně o svém vlastním...
...boji s tím, že jsem se chtěla zabít.
Pro každý den, kdy jsi nedokázal vstát z postele,
pro terč na svém zápěstí,
pro každého, kdo si kdy přál zemřít,
je někdy prý nejvíc léčivé,
když si budeme opakovaně připomínat,
že to cítí jiní.
Tyhle básně bývaly většinou nadějnější.
Protože jsem věděl, že mluvím i k dalším lidem,
kteří opravdu trpí. A myslím, že je to utěšilo.
Andrea opravdu nekouká na to, co z poezie může mít.
Nevnímá se jako osoba v záři reflektorů,
ale říká si: „Co můžu vytvořit, co dám lidem?“
A myslím, že právě proto ta poezie přetrvává.
DNES VYSTOUPÍ PAN ANDREA GIBSON
Pak jsem dělala jednu akci
a byla tam náhodou hudební manažerka
a řekla, že nikdy žádného básníka nezastupovala,
ale jestli bych to nechtěl zkusit. A já řekla: „Ano!“
Gibby! Užij si to.
Jsem nervózní!
Svatá, chci být svatá.
Tehdy jsem netušil, že svatý už jsem.
Byli jsme trochu v šoku, že vůbec někdo přišel.
Nevím, jestli to mám říkat,
ale Andrea byla rocková hvězda mezi básníky.
VYPRODÁNO!
Jedna z prvních přednášejících básníků, co jezdili na turné po rockových klubech.
Ta show byla divoká a plná energie,
lidi v publiku byli opilí, líbali se všude kolem a...
X-O-X-O-X-O...
...šílené!
A pak jsem začala recitovat báseň
a publikum ji začalo recitovat se mnou.
Panebože, bylo to... jako sen!
Kdyby se mě někdo zeptal:
„Čím se živíš?“, řekla bych: „Jsem básník.“
Nemůžu tomu uvěřit.
Takové štěstí jsem v tomhle životě měl.
A tak jsem poznal Meg.
Meg taky recitovala poezii.
Jela jsem na jedno vystoupení a ona ten večer taky četla.
Někdo se zeptá, jakou používáš antikoncepci,
a ty řekneš: „lesbickou metodu.“
Když jsem ji slyšela, přišla mi neuvěřitelná.
Mám pocit, že pořád v něčem selhávám,
hlavně sama v sobě...
Básníci jsou taková úzce propojená komunita,
takže se všichni známe.
Ví­dávali jsme se na národních poetry slamech
nebo různých tvůrčích pobytech a roky jsme byli jen přátelé.
Bylo to nezávazné.
A pak jsme jednou po velké soutěži v Oaklandu šli tančit.
Měla na sobě takové kočičí šaty. Všude kočky!
Ale byla skvělá tanečnice. Nikdy předtím jsem ji tančit neviděla.
Nemohl jsem uvěřit, jak skvěle tančí.
Všichni víte, že já taky.
A hodně se při tanci potím, protože tančím naplno.
Nevím, jestli vám mám říct, co jsem udělal.
Oni... prostě... přejeli rukama po mých pažích
a pak si olízli dlaně...
A já si říkala: „To je divné.
A erotické.“
Tak hrozně přízemní věc.
Prosím, nechci tím naznačit, že je to vhodné dělat komukoliv.
A pak jsem jela výtahem s naší společnou kamarádkou
a ona řekla: „Jo, nepřekvapuje mě to.
Andrea tě miluje už roky.“ A já na to: „Cože?“
Říkala jsem si: „Takovej gay James Dean. Co to povídáš?“
A ona: „Víš, jsi úplně jejich typ.
Křivky, červená rtěnka.“ A já...
Nikdy mě nenapadlo, že bych mohla být něčí typ.
Protože jsem si celý život připadala nejistá ohledně svého těla.
Celé dětství jsem jezdila do dětského tábora na hubnutí.
A když jsem poznala Andreu,
vážila jsem asi o 20 nebo 30 kilo víc než teď.
Myslela jsem, že všichni, s kým jsem byla, museli překousnout moje tělo.
Když mi Andrea poprvé napsala zprávu: „Nechtěla bys někdy jít na rande?“
odepsala jsem: „Jasně, s kým?“
Em, co si myslíš o mně a Megan?
Že je to asi láska tvého života.
- Cože? - Cože?
Meg měla ráda Lanu Del Rey
a já sehnal lístky do první řady v Red Rocks
a pozvala jsem ji na koncert.
A pak jsem letěla do Colorada.
Připadala jsem si jako ve filmu Deník princezny.
Letěla jsem letadlem!
Squashi, sejdeš se s mojí kamarádkou Megan Falley?
Těšíš se?
Ráno v den koncertu jsme se probudili
a já říkám: „Vygooglím, jak dlouho trvá cesta na místo a kdy to začíná.“
A zjistili jsme, že je 13. května.
A já na to: „Ten koncert byl 12. května.“
Takže jsme ho vlastně prošvihli.
Naoko jsem ten koncert obrečela,
protože jsem chtěla utěšovat. Byla jsem taková...
A oni řekli: „Pojď sem, ať se můžu podívat na tvoje nahé tělo.“
A... bylo to asi poprvé, co jsem své tělo prezentovala jako dar
a ne jako něco, co se snažím nějak schovat.
A...
...políbili mi břicho, tu část těla,
kvůli které jsem se měla od dětství cítit nejistě.
A pořád opakovali: „Sexy, sexy, sexy!“
A... bylo to,
jako když někdo políbí ránu a ta se tím zahojí.
Neříkám sbohem.
- Mám prostě odejít? - Ne.
- Mám dát výpověď? - Ano.
A co budu jako dělat?
Starat se o mě.
To ve mně něco přepnulo, jakože:
pokud Andrea dokáže milovat moje tělo, dokážu ho milovat i já?
Během pandemie jsem se odklonila od poezie a začala psát memoár.
A byl celý o mém těle.
A pak moje partnerka dostane rakovinu a já si říkám:
„Já vážně píšu memoár o velikosti svých kalhot?“
Jako co to je... Cože?
Miláčku, myslíš si, že jsem hezká?
Naprosto, hluboce, upřímně, šíleně.
Opravdu šíleně!
Opravdu?
A pak... jim po chemoterapii vypadaly všechny vlasy.
Řekla jsem něco jako: „Chybí ti být ikonou módní vzor účesů?“
nebo tak něco...
a oni řekli: „Hlavně chci mít tělo. Nezáleží mi na tom, jak vypadá.“
Myslím, že tenhle okamžik dodal kontext všemu,
čím jsem si prošla...
ohledně vnímání vlastního těla.
Marnost všeho, co není uznání
a vděčnost za naše těla, zvlášť když jsou zdravá.
Uvedlo to svět do perspektivy. Nebo rány do perspektivy.
Ahoj, ty moje příšerko.
Strašně tě miluju.
Jejda, dneska žádné pusinky.
Musíš čtyři dny počkat.
Já musím taky počkat.
I Meg musí počkat.
Mám po lécích záchvaty vzteku hned, nebo až zítra?
Trochu obojí.
Někdy později, někdy už dnes večer.
Po chemo mám většinou steroidové nálady.
Chceš vědět něco vtipného, co říkám Meg,
když mám tyhle záchvaty vzteku?
- „Aspoň.“ - „Aspoň!“
To mě úplně vytáčí.
Když mám steroidový vztek...
Andrea řekne: „Aspoň mi dones sklenici vody.“
A já: „Děláš si srandu?“
„Můžeš mi aspoň udělat smoothie?“
A přitom ten den udělala už 7 000 věcí.
A já pořád: „Aspoň...“
A pak... Teď už se to snažím neříkat,
ale nevím, proč to říkám. „Aspoň.“
Z toho výrazu se fakt zblázním!
Napíšu ti novou milostnou báseň
s názvem „Aspoň“.
A i když se mi tenhle sestřih nelíbí,
dlouhý vlasy mě tak štvou,
že jsem se rozhodl, že už navždycky budu mít krátký.
A kromě toho tak vypadám drsně.
A podle mě je důležité...
aby to, co je venku, odpovídalo tomu, co je uvnitř.
Jaký vzhled by měl odpovídat tomu, co mám uvnitř?
Sladký.
Skvělý.
Krásný.
Aspoň.
Aspoň!
Takže teď si otevřu výsledky krve a podívám se,
jaké mám hodnoty nádorových markerů.
Andrea má rakovinu, kterou lze měřit krevním testem.
Jmenuje se CA-125, tedy antigen rakoviny 125,
a používá se k měření rozsahu rakoviny vaječníků v těle.
Poslední tři roky se každé tři týdny dívám,
jestli se rakovina šíří.
A tak nějak čekám, jestli...
umírám.
Přijde mi, že žijeme v třítýdenních cyklech.
A jak se blíží další test,
třeba týden předem,
zase se ozve ten strašidelný pocit.
A tak to jde pořád dokola.
MANŽÍLEK
Naposledy jsem měla hodnotu CA-125 na 16.
Je těžký vědět, co při tom cítit...
zvlášť když je to číslo třeba...
nevím, kolem 20.
Těžko říct, co si o tom myslet.
Kdyby to bylo 16 nebo míň, byly bychom spokojení.
Nechci tvrdit, že čísla rovná se emoce.
Dobře.
Tak jo, zlato, nechci, abys koukala.
Zlato, jak se mám přihlásit?
Tady.
Je to vysoký.
- Kolik? - Je to 21.
Co to pro tebe znamená?
Tipuju, že to znamená, že se rakovina šíří do dalších částí těla.
A taky, že léčba přestala zabírat.
A že...
pokud se nestane zázrak,
asi brzy zemřu.
Nevadilo by ti napsat mým přátelům?
Část mého já nebude v klidu,
dokud se to nedozví přátelé.
A myslím, že nejtěžší je to pro moji mámu,
protože kvůli rakovině vaječníků přišla o sestru
a její máma pak zemřela žalem.
Takže nejvíc se bojím toho, že jí to musím říct.
Nevím přesně, co to všechno znamená.
Ale vím, jaká je diagnóza,
takže vím, že tahle léčba přestane zabírat.
Buď teď, nebo brzy.
A...
až to přijmu,
uleví se mi.
Protože když to nepřijímám, přešlapuju na místě
a visím na tom čísle.
Ale když přijmu: „Dobře, takhle to je,“
tak můžu být se životem.
Tenhle okamžik zažijí všichni.
Každý, kdo je tady.
Všichni to prožijeme.
Vždycky říkám Andree: „Bez tebe bych tohle nezvládla.“
Díky bohu, že jsi v tom se mnou, bez tebe bych to nezvládla.
Je to tak.
Já bych to bez tebe taky nezvládl.
Napsala jsem si nový seznam.
Žádný seznam divokých dobrodružství.
„MALIČKOSTI“
Nejsou v něm žádné bungee jumpy, wingsuity ani horkovzdušné balóny.
Žádná razítka v pase
ani plavání s delfíny.
I když je tohle všechno vzrušující,
nic mě nerozsvítí tak, jako to,
co nás učili považovat za maličkosti.
Tohle jsou moje největší, nejmenší sny.
Sedět s hrdličkou, která pláče pro svou ztracenou lásku.
Zašít kamarádovi oblečení
s náprstky po babičce.
Polepit své piano
milostnými básněmi.
Zlato, přineseš si nářadí? Budeme ho potřebovat.
- Co aku vrtačku? - Možná ji budeme potřebovat.
Jsou tu čtyři veverky a perou se, když jim přinesu ořechy.
Tak jsem pořídil tyhle domečky.
Dívat se, jak si veverka staví hnízdo na jediné borovici, která přežila bouři.
- Ano! - Ano, ano, ano!
Opravit poštovní schránku, když ji zbourá sněhový pluh.
Vyšla jsem ven a schránka byla úplně pryč.
A s ní všechna pošta.
Hledali jste tu schránku?
Jako... byla někde vidět?
Opravit poštovní schránku, když ji zbourá vichřice.
Je divný, že je k tomu dali tohle pro děti.
To je dětská verze?
- Ne, je to normální schránka. - Ale podívej na to.
Já říkala, že je to od Fisher-Price!
Je to fakt Fisher-Price?
Opravit poštovní schránku, když ji zbourá medvěd,
a ještě stokrát znovu.
Gibby měla esteticky velmi příjemné řešení!
Každý večer popřát mámě dobrou noc.
- Tak jo, mami, sladké sny. Pa. - Mám tě ráda.
Podržet výtah v nemocnici cizímu člověku pár minut poté,
co mi řekli špatné zprávy.
Moc děkuju za všechno.
Děkovat sestře až přehnaně často.
Moc děkuju.
Je tu brouk.
Musím vyhnat brouka.
Cítit pavouka, jak kráčí po laně mých čar života,
zatímco ho opatrně vynáším ven.
Spát v posteli s nebesy pod hvězdami
a vymýšlet nová souhvězdí.
Dvojhvězdy
Mary-Kate a Ashley Olsen.
Nevím, kdo to je.
Zapamatovat si, jak měsíční světlo dopadá střešním oknem
na Megin obličej.
Chtěla bych se tě zeptat, jestli mám svolení tě vzbudit,
když mi bude smutno.
Vždycky máš moje svolení.
Cítit Meginy teplé paže,
jak mě zezadu objímají na našem tandemovém kole.
Už tam skoro jsme, Idge! Skoro tam jsme. Zvládneš to. Jsi statečná.
Tančit při smutku.
Cítit oceán v nadzemním bazénu.
Milovat, i když to bolí.
Zapomenout mobil.
Všechno si pamatovat.
Před rakovinou jsem byla hrozně v depresi.
Když mi ji diagnostikovali, najednou bylo něco jinak.
Cítil jsem se skoro jako utkaný z vděčnosti a lásky.
Byla jsem šťastná, že můžu mít klidnější život.
Štěňátko!
Před diagnózou jsem pořád cestoval po světě.
Téměř nikdy nebyla doma.
Jedno vystoupení za druhým.
A poslední tři roky, od diagnózy,
už to nedělám.
Ahoj, moji milí. Nedávno mi řekli, že mám recidivu,
tak musím zrušit podzimní turné.
Všem, kdo si koupili lístek...
Miluju vás. Moc vám děkuju.
Budu vás... budu vás dál informovat o téhle cestě, ano?
A tak jsem roky nevystupovala.
Mám hrozně slabou imunitu
a s Meg jsme úplně v izolaci.
Připadá mi to jako velké riziko.
Ale upřímně... vystupování mi strašně moc chybí.
Chceš ještě někdy vystoupit naživo?
Byla bych nešťastná, kdybych zemřela, aniž bych ještě jednou vystoupila.
Strašně rád bych vystupoval.
Ale moje zdraví teď visí na vlásku.
Takže... nevím.
Alexo, zhasni světlo v ložnici.
Dobře.
Co byl nejlepší okamžik tvého dne?
Víš, v jednu chvíli...
se mě Ryan zeptal, jestli chci vystupovat.
A já...
já fakt chci.
Opravdu, opravdu chci.
To pomyšlení mě nadchlo.
A co ty?
Mám pár možností.
Dobře.
Ale líbí se mi tenhle.
Tenhle?
To není fér. To by byl můj taky, kdybych to věděl.
- Kdybys věděla co? - Že to je možnost.
- Bethy? Ahoj! - Ahoj!
Těšíš se na skládku?
Těším.
Já se tak těším na skládku!
Jen abys věděla, včera večer jsem zjistila,
že když šeptáš, tak tě slyší.
- Aha. - Slyší mě právě teď.
Takže mi nikdy, nikdy nešeptej, že je nemáš ráda.
Dobře.
Vědí, že se známe? Nebo si myslí, že jsem řidička Uberu na skládku?
Vědí, že jsi moje ex z dávných dob
a jedna z mých nejlepších přátel.
No, první věc, co bys měl vědět, je...
Bože můj, tohle říká vždycky! Vždycky!
...že se chlubím tím, že jsem se rozešla s Andreou.
Jo.
Kolik lidí může říct: „Rozešla jsem se s Andreou Gibsonovou“?
Hodně!
- Prý hodně! Co kecáš? - Já byla první.
Já odstartovala básnickou kariéru.
Proč ses s ní rozešla?
Ukázalo se, že jsme v podstatě úplně stejní.
Jsme oba kluci a tehdy jsme ještě nechápali gender, víš?
Asi jo.
Ne že by spolu nemohli být dva kluci.
To je pravda. Jenže...
- Pro nás to nebylo. - Nebylo.
Po mém coming outu rodiče měli problém pochopit
queer identitu
a to, že bych mohl vést šťastný život jako queer osoba.
A já se fakt bála poznat Bethyiny rodiče,
protože jsem věděla, že jsou velcí katolíci.
A pak jsem přišel k nim domů
a byli tak milující.
Bethyin táta nedávno zemřel na rakovinu.
Diagnostikovali mu to a doslova za pět dní byl pryč.
Pamatuju si, jak jsem volala Andree a říkala: „Nemůžu v tom pokoji zůstat.“
Protože to bylo... Nebyl to smutek.
Bylo mi nepříjemné čekat na to, co přijde.
A Andrea na to: „Otevři srdce lásce.
Všechno, co právě cítíš, pojmenuj jako ‚lásku‘.
Ať už je to strach, nebo smutek.
Všechno, co cítíš, nazvi láskou.“
To asi změnilo mé prožívání jeho ztráty.
ODPAD
Tu židli někdo prostě vyhodil? Přitom je to fakt dobrá židle.
- Ta bílá? - Jo.
V jedné Andreině básni je řádek:
Tolik queer lidí je kamarády se svými ex,
protože přišli o tolik členů rodiny,
že když najdou někoho, kdo pro ně může být rodina,
udělají cokoliv, aby ho neztratili.
Podáš mi ji, Bethy?
Jsou tam dvě.
Většina mých nejlepších přátel jsou moje bývalé přítelkyně.
Třeba Bethy.
Bethy má teď syna,
který Andree říká „strýteta“.
Je to jako „strýc“ a „teta“ dohromady.
A tenhle dům, ve kterém bydlíme,
Andrea koupila s Emily, což byla jejich bývalá, asi před 25 lety.
A když jsem se nastěhovala já, bylo to k Andree a Emily.
A pak přišla Heather, která s Andreou chodila osm let předtím.
Většina mých básní o zlomeném srdci je o Heather.
A teď mi dělá manažerku. Je to jedna z mých nejbližších kamarádek.
Takže jo, hodně ex.
A i pro mě jsou jako rodina.
Tak jo, Bone, pojďme mluvit o práci.
Znovu jsme začali řešit, že bychom možná udělali další živé vystoupení.
Měli bychom to pojmout jinak než předtím.
Vidím, jak kvůli tomu lidé přiletí.
Bude to velká událost.
A dost možná by to bylo moje poslední vystoupení.
Bylo by to hodně emotivní,
protože by mohli přijít všichni moji přátelé
a podržet mě.
- Ano. - Ale jsem nervózní.
Nechci rušit další vystoupení.
Bylo pro mě fakt těžké zrušit celé turné.
- Tak uvidíme. - Jo.
Teď mi Andrea pomáhá upravit moje memoáry.
Upravujeme si texty úplně jinak.
Jo, mně trvá psaní strašně dlouho.
A když pak sleduju Meg, jak prostě přijde s něčím tak brilantním,
krásným...
a to během chvilky.
To je ono, Meg. Ty znáš tolik slov.
Ale jednou zjistíme, že všechna ta slova, o kterých Meg tvrdí, že jsou slova,
- vlastně vůbec nejsou. - Dobře.
Hlasujme. Co je divnější,
že já znám slova jako básnířka a spisovatelka,
nebo že Andrea, básnický laureát, jich zná... pět?
Víš, jak dobrý spisovatel musí člověk být,
aby napsal tolik básní s pěti slovy?
Promiň!
Ale ty máš prostě víc nástrojů.
Já postavil dům šroubovákem.
- Takže... - O čem je tahle kapitola?
Jen ať vím.
- Před operací. - Dobře.
„Můj pohled zcela uchvátilo Andreino břicho.
Jejich střed těla, dřív ostrý a úzký,
se za posledních pár týdnů tak nafoukl,
že to všechno působilo reálněji,
naléhavěji.
Měli panděro jako já.
Celý život jsem své břicho nenáviděla, ale nikdy jsem se nebála,
že by pod povrchem mohlo potichu růst něco zlověstného.“
Je tam spousta krásného, zlato.
Krásně napsáno. Je to skvělé.
Ale něco mi tam chybí.
Slyšíme „nechci ztratit Andreu“,
víš, snad,
ale nevím, co cítíš.
Řekneš mi víc? Souhlasím s tím, co říkáš,
jen mám pocit, že je to mnou, ale není.
Přišlo mi, že všechno stavím do perspektivy,
a o to jsem se snažila...
Musíš umět říct,
proč ty, jako má partnerka,
můj nejbližší člověk,
jsi ta, kdo to drží pohromadě. Proč se nezhroutíš?
Což je naprosto v pořádku. Ale musí to tam být.
Hlavní postava jsi ty, ne já.
Bude tam víc z mé závislosti na jídle,
- až budeme u chemoterapie. - Dobře.
- Takže tam to možná uvidíš. - Tak pokračuj a uvidím.
„Léčba rakoviny je chobotnicovitá. Můj telefon...“
- Co to sakra je? - Co asi?
- „Chobotnicovitá“? - Jo.
Nemám nejmenší tušení, co to znamená, Meg.
To už je moc, promiň.
No, podle mě „chobotnicovitá“ znamená jako chobotnice.
Myslela jsem tím, že má spoustu chapadel.
Osm chapadel.
Udělám si poznámku a zmíním něco o „chapadlech odpovědnosti“,
abych pomohla plebejcům. Znamená to slovo to, co si myslím?
Plebejci jsou rasa mimozemšťanů, co žila v Atlantidě.
To není možný!
Je to pravda! Fakt!
Ne, je to označení pro obyčejné lidi ze starověkého, ehm, Říma.
„Obyčejný nebo vulgární člověk.“
- Dobře, pokračuj. - Dobře.
„V lékárně jsem ukázala průkaz na lékařskou marihuanu,
kde bylo vedle mého jména napsáno ‚pečovatelka‘.
Moje nová identita, orazítkovaná a potvrzená státem.“
Před třemi lety jsme jako pár procházeli opravdu těžkým obdobím.
A když jsme zjistili, že je to rakovina, v podstatě se mě pokusili opustit.
Řekli: „Nechci to s tebou absolvovat.“
A já jen řekla: „Nikam nejdu.“
Přišlo mi, že už druhý den byl náš vztah úplně uzdravený.
VEZMI SI MĚ
A jsme spolu už devět let.
Nevím, jestli jste si toho všichni všimli,
ale Meg je anomálie.
Většinu života žila bez obav.
Je to pro mě úplně přirozené.
Kdykoliv jsem se v životě něčeho bála,
mám důkaz, že to bylo totální plýtvání časem.
Takže v těch vzácných chvílích, kdy jsem se bála,
jsem si říkala: „Proč jsem to dělala?“
Dívám se na to tak, že existuje tolik různých možností,
co se může stát.
Že Andrea zemře, je jen jedna z mnoha.
Další možnost je, že vymyslí nový lék, a...
ten zabere na rok, pak další, a že třeba zemře za pět let.
Další možnost je, že ty léky zaberou,
a zároveň se objeví lék na rakovinu,
nebo aspoň na tuhle, a bude žít ještě dlouho.
Já prostě nevím.
Nechci předstírat, že vím, jak to dopadne.
Mám pocit, že když budu muset truchlit kvůli něčemu velkému,
budu truchlit naplno.
Ale nedává mi smysl truchlit dřív, než se to stane.
Možná proto, když Andrea trpí,
mám pocit, že mi je těžko, protože je to takové:
„Aha, právě teď tě to bolí, právě teď nemůžeš chodit
a právě teď je to těžké.“
Nevím, jak mě lidé vnímají,
jestli si myslí, že popírám realitu, nebo že jsem opravdu silná.
Trochu to popírá, ale to mi nevadí.
Je to síla, nebo potlačení?
Megina situace mě pořád pronásledovala,
ta představa, jak ji to vyčerpává.
Sedli jsme si a řekla jsem jí, že mám opravdu strach z toho,
že její radost bude odteď přicházet ve chvílích,
kdy nebude se mnou.
Asi mám strach, že když o sebe budu pečovat, přijde pocit provinilosti.
Jen psaní. Někdy je těžké si na to udělat čas,
protože si říkám, že je to čas o samotě,
zatímco člověk, kterého miluju, je za dveřmi.
Ale zároveň...
je to něco, co chci v životě taky dělat.
Jsem asi částečně rozpolcená, kde vlastně mám být.
Je těžké to rozklíčovat. Kdyby někdo řekl:
„Andrea za měsíc umře...“
Bože chraň. Ale kdyby to někdo řekl,
tak ten měsíc rozhodně nestrávím psaním své knížečky.
Byla bych s ní, naplno přítomná.
Je to tanec a rovnováha, na které pracuju.
A mám pocit... někdy, že jsem...
moc mladá na to, abych tohle řešila.
Myslím, že není běžné v 35...
tohle všechno zvládat.
Jo.
- Dobrý den. - Dobrý den, doktorko Alldredge.
- Jak se cítíte? - Jde to. Trochu to bolí.
Tak já vám to ukážu.
Tady je stůl, na kterém ležíme.
Tady jsou pánevní kosti a pak je tu místo,
které vypadá spíš jako uzlina.
Na povrchu je sval, který je tady.
Jo.
A ten může být zodpovědný za tu hlubší bolest.
Nevadilo by vám, kdybyste mi přímo na mém těle
ukázala místo, kde mě to může bolet?
Jo, čekala bych, že to bude až tady nahoře.
- Jo, to je... Jo. - Tam to je?
Takže když se zamyslíme, co uděláme dál,
můžeme dál používat Elahere
a přidat Avastin.
Pořád tu ale s Avastinem existuje
malé riziko těch komplikací, o kterých jsme mluvili,
třeba poranění střev.
Nebo to riziko změny hlasu, o kterém jsme mluvili.
A vím, že by pro vás mohlo být těžké se s tím smířit.
Že? Protože vím, jak důležité je pro vás chránit si hlas.
Pokud máte pocit, že ta rizika jsou nepřijatelná,
- tak to nemusíme dělat. Nevadí to. - Dobře.
Pořád máme v zásobě další věci, jak s tím bojovat. Tohle není...
Modlitby? Písně?
- Klidně. A taky chemoterapie. - Jo?
A taky západní medicína!
Ale máme několik klinických studií, u kterých je šance...
- že nám koupí spoustu měsíců. - Jo.
- Takže ještě nemáme vyčerpané možnosti. - Dobře. Super.
- Moc děkujeme. - Není zač.
„Koupit pár měsíců.“ To se neposlouchalo lehce.
Brečím proto, že...
Je to ta nejdivnější věc, co říct, ale...
když umřu, Meg bude ode mě bude vážně potřebovat podporu...
v těch pocitech.
Nedokážu snést představu,
že jí s tím nepomůžu.
Říkal jsem jí to tuhle večer.
Řekla jsem: „Jestli umřu nesnesu, že nebudu moct říct:
‚Meg, nebudeš tomu věřit!
Nebudeš věřit, co se děje!‘“
Začali jsme s Avastinem.
Tahle chemo se přidala k té, na kterou už chodím.
A děsivý vedlejší účinek je, že můžu přijít o hlas.
Ale řekl jsem si: „Dobře.
Buď přestaneš dělat to, k čemu tu jsi, nebo umři.“
A hned druhý den po první infuzi jsem se probudil
a vůbec jsem nemohla mluvit.
Krk se mi tak zanítil, že mi přišlo, že se dusím.
Popadla mě panika, protože mi nešlo zavolat Meg.
A...
trpět...
fyzicky
a nemoci si přivolat pomoc, to bylo děsivé.
Měl jsem strach.
Ze všech příznaků, které mohou nastat... a je to vzácné!
A já ho zrovna mám.
Pro mě je to jako biblický, alegorický příběh.
Ptal jsem se: „Co to je?“
Je to jakýsi výměnný obchod: Dobře, vezmi si lék,
který tě udrží naživu,
ale ztratíš hlas,
svůj dar, svou komunikaci, své poslání.
Přijde mi to nespravedlivé.
A mám pocit, že nikdo na světě nemá větší zájem na tom,
aby Andrea zůstala naživu. Ne že by to bylo na mně,
ale přijala bych rozhodnutí nepokračovat s tím lékem,
pokud by kvůli němu měli přijít o hlas.
Takže si musím nějak v hlavě zpracovat, že nebudu mluvit.
Tak moc, že nedokážu přečíst ani jednu celou báseň.
Musíme zrušit všechna moje vystoupení, všechny akce v roli básníka laureáta.
Jsem básník mluveného slova.
To teď prostě nezvládnu.
A není šance, absolutně žádná šance, že bych dokázal vystupovat.
- Gib! - Ano?
- Půjdeš sem nahoru? - Všechno v pořádku?
- Jo. - Dobře.
Tohle musíš vidět.
Dobře.
Panebože! To je neuvěřitelné!
MAINE – STÁTNÍ ŠAMPIONÁT 1993
Za Blue Devils, rozehrávačka, číslo 32, Andrea...
Podívej, to jsi ty!
- Podívej se na mě! Takovej prcek. - ...přebírá Gibsonová.
- No tak, Gibby! - Gibsonová nabíhá...
Cože!
Panebože.
A je konec.
Státní šampionát dívek třídy C vyhrává Calais.
Dvacet bodů. Velký večer pro tebe a skvělý turnaj.
- Vejde se zlatý míč do té vitríny? - Určitě.
Už týden ji leští.
Calais je basketbalové město.
A bylo to taky město, kde jsem nikdy neviděla otevřeně queer člověka.
O queerness se mluvilo, ale ne...
ne oslavně.
Jako dítě mě šikanovali.
Lidé komentovali můj gender už tehdy,
protože jsem často vypadala jako kluk.
Cítila jsem se jako kluk, když jsem byla malá.
Teda... tohle je fakt směšný!
Ale dával jsem si do spodního prádla Šmoulu jako vycpávku...
Taťka Šmoula měl takový rozčepýřený vlasy
a měl správný tvar!
Ne že by se ti nelíbili kluci.
„TVŮJ ŽIVOT“
Ale jen kluci, kterými bys chtěl být:
David s čelistí vytesanou ze skály.
Chris, basketbalový hrdina s tikem.
Patnáctkrát mrkne, než vystřelí.
Hodiny zíráš do zrcadla a mrkáš,
přeješ si být hvězdou jako on.
Mary Levinová tě nazve lesbou
a ty nemáš slova, jak jí vysvětlit, že se mýlí a zároveň nemýlí.
Jdeš k ní domů a slíbíš jí, že jí nalakuješ nehty na červeno tím,
co jí vyteče z rozbitýho ksichtu, jestli to slovo řekne znovu.
Chceš si ostříhat vlasy
a vyplivnout všechno, co nechceš mít v puse,
dokonce i svoje jméno,
a zahaluješ pravdu.
Chceš těžký život, který je tvůj.
Tvůj život v šatně,
který pořád vyžaduje, abys koukal do země.
Tvůj život na plese, odkud utíkáš domů sněhovou bouří,
zahazuješ poslední pár lodiček do závěje
a uvědomuješ si, že jediný kluk,
pro kterého by sis roztrhala šaty, jsi ty sama.
Na střední jsem se ještě schovávala.
Zamiloval jsem se do jedné ze svých nejbližších kamarádek ze střední, Mandy.
Ona už se vyoutovala a to mě vlastně taky probudilo.
A pak jsem jí řekl, že ji miluju.
A připadala jsem si, jako bych objevila klíč k vesmíru.
Ale měl jsem šílený strach.
Mandy...
„PRVNÍ LÁSKA“
...jen ty si umíš představit, kolik času jsem strávila
výběrem outfitu na večer,
kdy jsi mě vzala do mého prvního queer baru
v Portlandu v Maine,
největším městě, jakým jsem kdy prošla.
Byla jsem tak nadšená a tak vyděšená,
že nás někdo uvidí nebo zabije,
než tam vůbec vejdeme.
Seděli jsme přes hodinu na parkovišti,
než jsem si to rozmyslel a ty jsi mě odvezla domů,
s řasenkou stékající po mé nové klučičí košili.
Měla jsem v sobě tolik studu,
ale věci, které mi dělaly potíže, jsem začal proměňovat
v poezii.
Třeba můj gender. Když jsem o něm začal poprvé psát,
byla jsem hrozně nervózní, když jsem měla jít na pódium.
Ale jakmile jsem tu báseň přednesl poprvé,
jako by ze mě ten stud spadl.
Poezie mě zachránila.
Vybrat si svůj život...
„TVŮJ ŽIVOT“
...a jak tě to proměnilo v někoho, kdo dnes snadno vysvětluje
svůj gender tím, že je nejšťastnější na cestách,
když nejsi tady ani tam, ale mezi tím,
ta žlutá čára uprostřed té cesty
je jako zatracený paprsek slunce.
Pořád ti budou říkat, že jsi zločin proti přírodě.
A ty si projdeš všechny možnosti a zvolíš odhodlání.
Rozhodneš se strávit celý život
vyprávěním tajemství, která nikomu nedlužíš, všem,
dokud nebude nikdo, kdo by tě mohl urazit tím,
že tě nazve tím, kým jsi:
ty svatá, blikající hvězdo,
pruhu světla na dálnici,
zamilovaná znovu a znovu
do svého těžkého života,
svého dokonalého života,
svého sladkého a krásného života.
Ten rok, kdy mi diagnostikovali rakovinu, mě kontaktovali ze střední školy v Calais
a požádali mě, jestli bych nepromluvil
na jejich promo...
...na jejich promočním ceremoniálu.
A v celém životě
pro mě nic neznamenalo víc, co se týče mé kariéry
než právě tahle pozvánka.
Mluvil jsem o vyrůstání v queer kůži,
o tom, jak těžké bylo být ve skříni jako studentka té školy.
Měla jsem pocit, že se něco uzavřelo.
STŘEDNÍ ŠKOLA CALAIS
Bylo to tak léčivé
a tak důležité pro... pro moje mladší já.
Cítil jsem, jak mě to mladší já poslouchá
a jak si říká:
tohle... tohle se z nás stalo?
A je z toho úplně šťastné.
Než jsem onemocněla rakovinou, a někdo použil špatné zájmeno,
málem jsem vylítla z kůže.
Byl jsem přecitlivělý na to, jak ostatní vnímají můj gender.
Ale po diagnóze
jako bych přešla z místa, kde cítíš tolik genderu,
do stavu, kdy ho necítíš vůbec.
Už se nevnímám podle svého genderu.
Jako by ti identita sama odpadla z těla.
Prostě odpadla.
Cítím se víc ve spojení s tou částí sebe,
která je věčná.
Protože svůj gender si na onen svět s sebou nevezmu.
Už nijak nereaguju, když mě někdo osloví špatnými zájmeny.
Prostě nemám... necítím...
prostě se cítím jako já.
A pořád mě věci kolem genderu dokážou rozrušit,
ale to spíš kvůli tomu, co prožívají moji nebinární nebo trans přátelé.
A je to citlivé téma,
protože bych nechtěl, aby měl někdo pocit,
že je s ním něco špatně,
pokud je pro něj vážně bolestné, když ho někdo špatně osloví.
Zcela s ním soucítím Jen už to takhle neprožívám.
Moře, moře, zpěv, vítězství, vítr, vítr.
Snažím se zachytit zvuk básně,
ale nejsou to slova.
Vydáváš zvuky kvůli rytmu?
Zachycuju pocit, jak by ta báseň měla znít.
A pak najdu slova, která do toho zvuku zapadnou.
Bylo pro mě těžké ztratit hlas kvůli té nové léčbě.
Říkali jsme si, že by možná bylo dobré
s ní prostě přestat.
Ale rozhodli jsem se pro další infuzi,
i kdyby se mi hlas už nikdy nevrátil.
A zázračně, jakmile jsem to přijala a řekla si:
„Dobře, nebudu mít hlas“...
Druhý den jsem se probudil a mohl mluvit.
Bylo to šílené!
A zítra mě čeká chemoterapie.
Opravdu doufám, že ta léčba zabírá,
protože pořád chci to představení.
To představení by bylo oslavou života.
A myslím, že by to bylo moje poslední představení.
Ale doufám, že to tak nebude.
Dělám pro své zdraví, co můžu.
Basketbalisté dělají jednu věc.
Když trénuješ, nesmíš odejít z hřiště, dokud nedáš koš.
A tak...
beru tohle období, které může být koncem mého života, jako...
že skončím košem.
Ale musím zjistit, jak moc rakovina roste,
jestli mi to představení vůbec dovolí.
Při řízení mě bolí záda.
A ta kost tam dole taky hodně bolí.
Což je jedna z věcí, na kterou se vždy ptají, protože to může být rakovina.
Rozhodilo mě to.
Proč, protože mě to bolelo?
Vyděsilo tě to.
Děsí tě to?
Tebe to děsilo.
To je přesně ta místnost, kde nám řekli, že to je nevyléčitelné.
Jsem z tebe nervózní, protože...
dneska se chováš úplně jinak.
Ale máš právo cítit, co cítíš,
jen je to pro mě nezvyklé.
Přivádí mě to na myšlenku, že možná víš něco,
co já nevím.
Ne.
- Víš něco? - Ne!
Třeba intuitivně?
Ne, vůbec. Nevím nic intuitivně.
Jen...
na mě asi doléhá, že prostě... že to nejsou jen poraněná záda.
Dneska mě to tak bolí, že si říkám:
„Tohle je bolest, když roste rakovina.“
Nenapadlo by mě, že rakovina vypadá v životě člověka takhle.
Každý měsíc zjistíš:
žiju, umírám, žiju, umírám,
žiju, umírám.
Je to... taková hrozná loterie každé tři týdny.
A... myslím, že si občas ani neuvědomuju,
jakou tíhu to všechno má.
Hotovo. Můžete jít.
- Moc děkujeme. - Děkujeme moc.
Mám ten pocit, jako by mi na hrudi seděl slon.
Sotva se mi dostává vzduch do plic.
Dobře.
Potřebuju otevřít ten e-mail.
Pořád koukám na hodiny a vidím, že máma chodí spát v sedm.
Nevadí ti, když si tady otevřu ten výsledek, to číslo?
Za jízdy radši ne.
Jsme doma za 22 minut.
Dobře.
Půjdu si dovnitř přečíst to číslo, lásko.
Deset.
Fakt?
Fakt, zlato?
Je to fakt?
Je to pravda?
Pane bože.
Musím zavolat mámě.
Jak to, že je to deset? Jak to může být deset?
Jak?
Zavolám všem.
- Určitě to čtu správně? - Jo!
- Fakt? - Jo.
Ahoj.
Mami, moje krevní testy úplně...
Můj CA-125 spadl úplně zpátky na deset
a všechny imunitní markery jsou mnohem lepší.
- Mám takovou radost. Takovou radost. - Fakt?
To je skvělé! Celou dobu jsem si říkala,
jak to dopadlo, sedím tady a bojím se, protože ses neozvala.
Kolik to bylo? Neslyšel jsem.
Bylo to deset. A posledně to bylo 21.
- Páni! - To je úžasné.
Tak jo, mám vás ráda.
Já tebe taky!
Právě jsme dostali Andreiny výsledky krve a rakovinový marker úplně klesl.
Jo!
Dám si sklenku vína na oslavu.
Dej si, Gay! Já si dám léčebnou marihuanu.
Za tři týdny se na vyšetření může zjistit, že to roste, nebo tak něco,
ale tyhle tři týdny,
ty teď mám.
A mít tři týdny je strašně moc.
Já mám takovou radost.
Prostě si tu radost dovolím.
Udělám třeba vystoupení.
Tohle je tak... Nemůžu tomu uvěřit.
BAZÉN
- Ahoj. - Ahoj, Bone.
- Jak ti je? - Fakt dobře.
Těším se na vystoupení.
Jeden z termínů, které zvažujeme, je konec května.
A vzhledem k tvému zdravotnímu plánu chci mít jistotu,
že ti dáme dost prostoru.
Takže mohl by to být jeden z termínů, na které se budeme ptát?
Jediné, co mi běží hlavou, je,
že čím víc to oddálíme, tím víc přemýšlím: „Budu naživu?
Bude mi dost sloužit zdraví?“
Dobře.
Ale víš co, tak budeme fandit...
možnosti, že budu naživu...
A jestli nebudu, nebude mi líto, že o to přijdu.
Budu...
- někde v... - Hologram Gibby!
- ...krásnějším divadle. - Budeš naživu.
Budu v divadle v oblacích.
„Drahá komunito, vážím si těchto let.
Vážím si času jen pro sebe, času na psaní, času doma,
ale jsem především umělec mluveného slova
a živá vystoupení mi moc chybí.
Takže zpráva, kterou se chystám sdílet, je pro mě neuvěřitelně vzrušující.
Vystoupím v Paramount Theater v Denveru,
budu číst básně a vyprávět příběhy o tom, co podporuji.
Vystoupí i speciální host.
Kód pro předprodej je ‚husí kůže‘.“
Přestaň, Ryane!
- Gib! - Meg, je rozbitá!
Jak se ti to povedlo?
Nijak. Jen jsem ji otevřela.
To snad není možný.
Bože, vypadáš hrozně vážně.
Vypadá to, že budeš mluvit o rakovině nebo tak. Ježiši!
Můžeš shrnout, co tě trápí?
Asi budu mít nával horka.
Zkusím mluvit, i když mám nával.
Jedna z obav je,
že během návalů nezvládnu recitovat básně.
Nejvíc se bojím toho,
jak léčba ovlivní
moji schopnost vystupovat na jevišti.
Meg, ztrácím hlas.
Dobře.
Dobře. To je naše nové motto.
Neser, živote! Dobře. Vem si můj hlas.
Myslíš, že to vystoupení bez hlasu nezvládnu? Pleteš se.
Tři roky chemoterapie, která ovlivnila můj zrak a paměť,
takže nevím, jestli si vůbec zapamatuju svoje básně.
Možná by to nevadilo, kdyby tam byl monitor,
ale na monitor neuvidím.
Takže...
Musím si své básně znovu zapamatovat.
Jako dítěti mi stovka přišla jako největší číslo.
Máma mi úplně vyrazila dech, když řekla sto jedna.
Sto cože?
Ve 20 mi přišlo, že sex musí zahrnovat chlapa
a slovo „šukat“.
Jak bych nemohl chtít ji jasně vidět, když tancuje u tyče na traktoru
a seká trávu v bikinách?
Sedmnáct pomalých kroků k mikrofonu.
Nadechla se, než začala mluvit.
A já vůbec nestojím o to, aby po mně ten nahý, otravný Amor
střílel něčím ostrým.
Nemůžu být tím šílenstvím,
které způsobuje jen láska.
Co když jsi láska tvého života ty sám?
Myslím si: „Bože můj, doufám, že to není pravda.
Protože vůbec nejsem můj typ.“
Nemůžu uvěřit, že to znáš. To je šílený!
Rozhoduju se, jestli mám...
Na moje vystoupení chodí hodně lidí, kteří myslí na sebevraždu a...
Ale já jsem tam nebyl, takže se snažím přijít na to, jak...
o tom mluvit a psát, aniž bych říkal, že tam právě teď jsem.
Je to zvláštní, prožít tolik života s pocitem,
že chceš umřít, a pak už ne.
Po dvacítce to bylo řezání.
Měla jsem děsnou depresi.
A jednoho dne jsem se prostě probudil a měl jsem toho dost.
Běžela jsem do kuchyně
a popadl fakt ostrý kuchyňský nůž
a pak jsem... si řekla: „Nemůžu se na to dívat.
Musí to prostě skončit.“ Udělal jsem tohle...
Do háje, je fakt těžké o tom mluvit.
Strašně to krvácelo.
Chybělo půl milimetru do tepny.
Prostě by mě to zabilo.
Ale do té chvíle mi nebylo jasné,
jestli pro mě sebevražda vůbec byla možnost,
ale od té chvíle už ano.
Ale když mi diagnostikovali rakovinu,
pamatuju si, že hned po probuzení z narkózy...
jsem se probudil bez deprese.
Probudila jsem se...
no, v jakémsi stavu vděčnosti.
Přišlo mi, že můžu v klidu umřít.
Ale nikdy vlastní rukou.
DOBRÉ SVĚTLO
Nemůžu uvěřit, že dnes jdeme do sálu.
- Fakt ne. - A velkého.
Ani nevím, jaké to vlastně je.
Tak jo.
Do háje!
VYPRODÁNO
Užijte si show. Zdravím!
Vítejte. Užijte si show.
SPECIÁLNÍ HOST
MILUJU ANDREU
Ahoj, Tig.
Je to vzrušující. Na dnešní večer čeká celý svět!
Přesně takový je to pocit. Lidi jsou nadšení.
- Chci se podívat na publikum. - Ještě tu nikdo není.
- Klidně to vezmu na sebe. - Dobře.
Tak jo. Půjdu to omrknout.
Zjistím, jestli zvládnu vyjít tyhle schody bez panického záchvatu.
Jsou tam lidi.
Moc vám děkuju! Jmenuju se Tig.
A, ehm...
Jak mám vůbec dýchat?
Chci vypadat, že mám zdravou barvu,
aby se o mě lidi nebáli.
Chci vypadat jako obraz zdraví.
Pane bože.
Nemůžu uvěřit, že je to tu.
Lásko, víš, jak se nikdy nebojím svých emocí?
Teď se bojím toho, kolik jich mám.
Dobře, víš co?
Všichni tě tu milují a přišli tě podpořit.
Já nejvíc.
Dále.
Za pět minut.
- Za pět minut, prosím. Pa! - Dobře, děkuju.
Koukej je oslnit.
Ten... ten moment, když to někdo řekne, je tak intenzivní.
Pět minut.
Pět minut, Andreo.
Všechny ty vrásky na mé tváři
vyprávějí příběh, kým jsem.
Tolik příběhů o tom, kde jsem byl
a jak jsem se dostal tam, kde jsem.
Ale tyhle příběhy nic neznamenají,
Tak jo.
...komu je vyprávět, je to tak.
Stvořili mě pro tebe.
Šplhal jsem přes horské vrcholy.
Přeplaval jsem celý oceán,
Porušil jsem všechna pravidla a hranice,
ale to vše jen kvůli tobě
I když jsem byl na dně.
Díky tobě se cítím vážně skvěle,
stvořili mě pro tebe.
Nemůžu uvěřit, že tu stojím.
Děkuju.
Děkuju moc, že jste přišli.
Při prvních kolech terapie
mi... vypadaly skoro všechny chlupy na těle.
Moje hrdé feministické chlupy na nohou se odporoučely rovnou na podlahu.
K mé první brazilské depilaci
nebyl potřeba žádný vosk.
Ale obočí mi drželo.
Dvě huňaté housenky, které odmítaly odletět z mé tváře.
Jedno ráno mi volala máma a řekla:
„Andreo, neuvěříš, co se stalo.
Tvůj táta se probudil a celé pravé obočí měl pryč.“
A jsou to tři roky, tři roky, lidi,
a mému tátovi to obočí pořád nedorostlo.
Vím, že táta přišel o obočí, aby mi zůstalo moje.
A nemusíte věřit na zázraky, abyste tomu uvěřili.
Stačí věřit v lásku.
Nemám žádný přirozený talent.
Nejsem z těch, co hned ohromí.
Měl jsem tvrdou skořápku.
Roky nedotčený deštěm.
Brala jsem úkryt vážně.
Krása mě samozřejmě honila.
Honí každého.
Ale já jí utekla.
Schoval se do úzkostí, lítosti, příslibu posmrtného života
nebo víkendu.
Pak jednoho dne,
v červeném sametovém divadle v New Orleans,
na jeviště kráčela Maya Angelou.
Sedmnáct pomalých kroků k mikrofonu.
Než promluvila, zhluboka se nadechla.
V tom nádechu se zrodil Bůh.
Nikdy jsem nic takového necítila.
Doma jsem v encyklopedii hledal, jak se ten pocit jmenuje:
„husí kůže“.
A pak jsem si řekl: „Tak tohle zvládnu taky.“
Strhl jsem ze svého života pásku opatrnosti
a nechala se vším dotknout.
Caitlin Clark v televizi,
ve své třetí sezóně u Hawkeyes,
její křížový driblink ostrý jako hejno vrabců,
co letí malbou jako Michelangelův štětec:
husí kůže s 222 pupínky.
Moje mladší sestra, poprvé po 14 letech střízlivá,
mi volá a říká, že si právě všimla, že máma má zelené oči:
husí kůže s 505 pupínky.
A pak to začalo dělat všechno:
upřímná omluva, milostná báseň od nepřítele,
měsíc vycházející nad kontinentálním zlomem.
A najednou nic na světě neumíralo.
Už jste to někdy cítili?
Ten zlomek vteřiny, kdy nic na světě neumírá?
Husí kůže s 888 pupínky.
Já doma, čtyři měsíce v chemoterapii,
sleduju, jak mi všechny řasy padají na lícní kosti,
a uvědomuju si, že to bylo 400 přání, která bych jinak nevyslovil.
Už není úniku.
Krása mě chytla a nikdy nepustila.
A co se týče světového rekordu,
až ho po mně někdo překoná,
a někdo ho určitě překoná,
bude to tak skvělé,
že ho bez námahy
překonám zas.
Juchů, Gibby!
Kamarád mi řekl: „A co když jsi láska tvého života právě ty sám?“
„BUMERANGOVÝ VALENTÝN“
A já si pomyslela: „bože, doufám, že to není pravda,
protože vůbec nejsem můj typ.“
A tak ve 12:31...
„ŽIVOUCÍ DŮKAZ“
...když se rozhodl, že ne, když se rozhodl zachránit si život,
udělala jsem to taky.
Celé mé srdce, celá má mysl šly domů se živoucím důkazem.
Následující báseň je pro Meg. Ehm...
jaká...
Když říkám rakovině Velké R...
„ANDĚLSKÁ RYBA“
...je jediná, kdo ví, že tím myslím velký oceán,
kde jsme potkali vlastní Titanic a nepotopili se.
A její srdce bylo těmi dveřmi,
které se otevřely tak dokořán, až se utrhly z pantů,
a držely mě nad vodou,
i když jsem se probudila po operaci
a musela se jí zeptat, co našli.
Kdo si myslí, že poezie je zbytečná,
nikdy nepotřeboval, aby mu někdo řekl něco nepředstavitelně těžkého,
krásně.
Děkuju vám všem, že jste přišli na představení.
Nedokážu vyjádřit, co to pro mě znamená.
Mockrát vám děkuju. Přeju vám nádherný večer.
Miluju vás všechny, opravdu moc.
Děkuju, z celého srdce.
Děkuju moc.
Děkuju.
Pane bože!
Nechápu.
Bože můj.
Brečíš kvůli lásce?
Jo.
Lásko, to bylo fakt dobré. Bylo to skvělé.
Bylo to skvělé.
Střídalo se ve mně tolik pocitů, jako bych...
byl jsem balón plný pocitů a chystal se prasknout.
Asi jsem se nikdy v životě necítila zranitelnější.
Posledně byl můj onkomarker nejnižší, jaký kdy byl.
A tak jsem místo okamžité infuze
chtěl nejdřív sken.
Tak teď čekám na výsledky.
Minulou noc jsem vůbec nespala.
Hodně mě to bolelo.
Jako by se mi vzadu zlomila pánevní kost.
A pak mi do telefonu přišly výsledky skenu.
Ještě jsem je neotevřel.
Tenhle moment je pro mě obzvlášť citlivý, protože se bojím...
Co to bylo?
- Tam. - Co?
To bylo fakt milý.
Mám pocit, že přišel pomoct.
Měli jsme na zahradě dvě hrdličky, říkaly jsme jim Páreček.
Byly tam celé měsíce.
A už pár týdnů
je tam jen jedna hrdlička.
Takhle zní ta hrdlička.
Pak jsem si přečetl,
že hrdličky tvoří páry na celý život, a hrozně mě to rozesmutnilo.
A když jedna zemře...
tak ta druhá rok truchlí
a hledá...
svého partnera.
Mně by teď udělalo opravdu radost,
kdyby sem přiletěla další hrdlička
a všechno spravila.
Možná ta druhá našla hezčí strom
a říká: „Pojď sem.“
Protože tahle je...
Ne.
Já bych s tebou zůstal i v ošklivém stromě.
Tak já přinesu ty výsledky a otevřeme si je tady venku.
Je mi špatně.
Mně taky.
Jo, je to všude.
- Můžu si to přečíst, zlato? - Počkej.
Dej mi s tím minutku, jo?
„Zachycení aktivity v krčních mízních
uzlinách oboustranně, rozsah nejasný.
Intervalová progrese metastatického onemocnění
na hrudníku, v břiše a pánvi.“
Tak to je asi to, co cítím.
Je to všude.
Je děsivé, že je jedna i v břiše.
Myslím, že tahle zpráva
mě tak nějak vrátí zpátky do přítomnosti.
Je to prostě snazší.
To zní dobře!
Snažím se držet momentů naděje.
Ale pořád mám naději.
Fakt?
Do prdele! Fakt nechci mít rakovinu po celém těle.
Fakt ne.
Když jsem dostala tu poslední zprávu,
pomyslel jsem si:
„Umřu na to. A to dost brzy.“
Věděl jsem, že když pojedu s Meg na výlet a řeknu:
„Tohle je vědomá cesta, zkusím se...
odevzdat svému životu tak,
že mě to zase vystřelí do radosti.“
A tak jsme jeli...
A já to prostě přijala.
Najednou ze mě spadla všechna tíha.
Bylo to, jako by celý svět změnil barvu.
Pamatuju si, jak jsem si na začátku řekl:
„Dva roky života.
To je tak málo.“
A teď... mám pocit, že...
„Pane bože, to je strašně moc.“
I vteřina je strašně moc.
Minutu tu sedět a dívat se na Meginu tvář je strašně moc.
A já mám celé dva roky?
Přijde mi, že v posledních letech žiju mnohem víc
než všechny roky předtím.
Byl to prostě takový... Ty jo!
Já...
Ty jo, mám tenhle život.
A...
Vím, že dnes neumřu. Vím to skoro jistě.
Takže ty jo, já...
Ty jo, mám i zítřek.
A co bude dál?
Nevím.
Chci žít v tom tajemství.
Chci...
aby ta úplně poslední vteřina byla taková:
„Do háje, kéž by jich byl ještě milion.“
Dejte mi roky plné světla.
Ale chci i ty temné.
Smutek je zpěvačka mé kapely, dodávka pro pasažéry
a zkratka přímo k pravdě.
Uč se od rulíku,
roste na nejtemnějších místech.
Kdybychom tolikrát nepocítili bodnutí, dorazili bychom vůbec někdy
do tohohle nebe na Zemi, které nechci promarnit?
Zvedni penízek pro štěstí
a vezmu si tě kvůli penězům, lásko.
Neumrtvujte mi zuby moudrosti,
chci to cítit všechno.
Slané, kyselé a pak sladké.
Chci tě políbit a napsat jméno lásky na své rozpadající se zdi,
položit je k tvým nohám,
spolu se zbytkem sebe.
Slané, kyselé
a pak sladké.
Pojď na verandu, lásko,
podívej se na tu dokonalou oblohu.
Drží slunce a měsíc a hrom v červnu,
zatímco učí ptáky a déšť, jak létat.
Nepotřebuju dokonalost,
ne, chci se jen dotknout pravdy.
Chci si vážit snahy, života i smrti,
a dělat velké chyby, tak jak to dělají laskaví lidé.
Zvedni penízek pro štěstí
a vezmu si tě kvůli penězům, lásko.
Tak mi neumrtvujte zuby moudrosti,
chci to cítit všechno.
Slané, kyselé a pak sladké.
Chci tě políbit a napsat jméno lásky na své rozpadající se zdi,
položit je k tvým nohám,
spolu se zbytkem sebe.
- Nic víc nepotřebuju. - Nic víc nepotřebuju.
- Život je láska, kterou krvácím. - Život je láska, kterou krvácím.
Slané, kyselé
a pak sladký.
Tak sladký.
Život je láska, kterou krvácím.
- Tak sladký. - Tak sladký.
Tak sladký.
Překlad titulků: Zdenka Slezáková